Справа № 460/1001/18
Провадження №2/944/43/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Поворозника Д.Б.,
за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г., 
представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно, що було набуте під час перебування у шлюбі, 

встановив:

14 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 червня 2019 року, просить: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2119 га, на якій він розташований; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , відомості щодо оформленого права власності на яку витребовувались судом з Львівського обласного державного нотаріального архіву; визначити об`єктом спільної сумісної власності автомобіль Peugeot Boxer; визначити, що будинок АДРЕСА_2 , зводився за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя; виділити їй 2/3 ідеальних частки від усього майна, набутого в шлюбі з ОСОБА_3 , а саме: 2/3 ідеальних частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2/3 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,2119 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4625885500:04:001:0011; 2/3 ідеальних частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікуючі та підтверджуючі дані щодо якої витребувано судом з Львівського обласного нотаріального архіву; 2/3 вартості садового будинку, розташованого в кооперативі «Райдуга»; 2/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer; виділити ОСОБА_3 : 1/3 ідеальних часток від усього майна набутого в шлюбі з ОСОБА_4 , а саме: 1/3 ідеальних частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,2119 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4625885500:04:001:0011; 1/3 ідеальних частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікуючі та підтверджуючі дані щодо якої витребовувались судом з Львівського обласного нотаріального архіву; 1/3 вартості садового будинку розташованого в кооперативі «Райдуга», вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи); 1/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer, вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи; стягнути з ОСОБА_3 на її користь 2/3 частки від вартості садового будинку, розташованого в кооперативі «Райдуга», вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи, та 2/3 вартості автомобіля Peugeot Boxer, вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи. 
На обґрунтування позову зазначала, що з 14 лютого 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року. Від шлюбу у них народилося двоє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти фактично проживають з нею і повністю перебувають на її утриманні, оскілки відповідач ухиляється від сплати аліментів. 26.05.2015 року Личаківським районним судом м. Львова було винесено рішення про стягнення аліментів на утримання дітей. Під час шлюбу 19.04.2011 року вони придбали будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2119 га, на якій він розташований (цільове призначення – обслуговування житлового будинку та господарських споруд), кадастровий номер земельної ділянки: 4625885500:04:001:0011, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Крім цього, ними було придбано автомобіль марки Peugeot Boxer. Оскільки відповідач добровільно не бажає поділити їхнє спільне майно, тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. 
Разом із позовною заявою позивач подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просила до розгляду справи по суті накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2119 га, на якій він розташований (цільове призначення – обслуговування житлового будинку та господарських споруд), кадастровий номер земельної ділянки 4625885500:04:001:001. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи суддями від 04.03.2018 головуючим суддею визначено Кондратьєву Н.А..
Ухвалою від 15 березня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою від 16 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху.
06 квітня 2018 року від ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 10 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 повторно залишено без руху.
02 травня 2018 року ОСОБА_2 надіслала на адресу суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 03 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 
03 жовтня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у яком він просив у задоволенні позову відмовити з таких підстав.
Відповідно до Договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 19.04.2011, вартість будинку і земельної ділянки складали відповідно 47820 і 70180 гривень, разом – 180000 гривень. Таких коштів у їх з позивачкою сім`ї не було. Фактично спірний будинок та земельну ділянку придбав його батько ОСОБА_7 , продавши напередодні двохкімнатну квартиру у місті Львові за 163104,00 грн (Договір купівлі-продажу квартири від 31.03.2011). Оскільки батько на момент укладення названих Договорів був похилого віку і хворів, договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 19.04.2011 оформлено на його ім`я. Таким чином, спірні будинок і земельна ділянка не можуть бути спільною сумісною власністю їх колишнього подружжя з позивачкою. ОСОБА_2 також ставиться питання про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки «Peugeot Boxer». Зазначений автомобіль зареєстрований на його ім`я, є нерухомим і потребує суттєвого ремонту, що тягне за собою вкладення в його ремонт значних коштів, придбаний під час шлюбу. Проте позивачка не вказала, що під час їх шлюбу також придбано автомобіль «Dewo Tico», зареєстрований на її ім`я, який залишився у неї після розірвання шлюбу. Також вказує, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що ним не сплачуються аліменти на утримання дітей, оскільки це не відповідає дійсності. Окрім того, вказує, що під час перебування у шлюбі з позивачкою, останньою були укладені кредитні договори у вересні 2013 року та жовтні 2014 року, платежі за якими здійснював він і після розірвання шлюбу, до квітня 2017 року.
Ухвалою від 14 березня 2019 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Плат Є.І. про витребування доказів та вирішено: витребувати у Львівського державного нотаріального архіву інформацію, чи посвідчувався договір купівлі-продажу земельної ділянки 19.04.2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. на ім`я ОСОБА_3 ; витребувати у Державного нотаріального архіву копію договору купівлі-продажу земельної ділянки 19.04.2011 року на ім`я ОСОБА_3 . 
19 червня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2119 га, на якій він розташований; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , відомості щодо оформленого права власності на яку витребовувались судом з Львівського обласного державного нотаріального архіву; визначити об`єктом спільної сумісної власності автомобіль Peugeot Boxer; визначити, що будинок АДРЕСА_2 , зводився за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя; виділити їй 2/3 ідеальних частки від усього майна, набутого в шлюбі з ОСОБА_3 , а саме: 2/3 ідеальних частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2/3 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,2119 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4625885500:04:001:0011; 2/3 ідеальних частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікуючі та підтверджуючі дані щодо якої витребувано судом з Львівського обласного нотаріального архіву; 2/3 вартості садового будинку, розташованого в кооперативі «Райдуга»; 2/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer; виділити ОСОБА_3 : 1/3 ідеальних часток від усього майна набутого в шлюбі з ОСОБА_4 , а саме: 1/3 ідеальних частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,2119 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4625885500:04:001:0011; 1/3 ідеальних частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікуючі та підтверджуючі дані щодо якої витребовувались судом з Львівського обласного нотаріального архіву; 1/3 вартості садового будинку розташованого в кооперативі «Райдуга», вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи); 1/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer, вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи; стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість 2/3 частки від вартості садового будинку, розташованого в кооперативі «Райдуга», вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи, та 2/3 вартості автомобіля Peugeot Boxer, вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи.
Також 19 червня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про виклик свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . 
Ухвалою від 21 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року частково задоволено клопотання представника позивача адвоката Плат Є.Ю. про призначення експертизи та вирішено: призначити у даній справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: яка ринкова вартість автомобіля марки Peugeot Boxer, державний номерний знак НОМЕР_1 , (який перебуває в користуванні відповідача ОСОБА_3 ) станом на час проведення експертизи? Виконання експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2021 року головуючим суддею визначено Білецьку М.О.
07 грудня 2021 року з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку, оскільки не представлений об`єкт дослідження та не надані додаткові матеріали, вихідні дані.
Ухвалою суду від 07.12.2021 матеріали справи прийнято до свого провадження суддею Білецькою М.О.
Ухвалою суду від 07.12.2021 відновлено провадження у справі та призначено судове засідання. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2022 року головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б.
04 липня 2023 року від ОСОБА_3 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно, що набуте під час перебування у шлюбі, у якій він просить: визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, його особистою приватною власністю.
На обґрунтування заяви зазначає таке. Він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 14.02.2003 року, який рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 27.03.2015 року було розірвано. Після цього, 15.08.2016 року відповідачка одружилася вдруге та змінила прізвище на ОСОБА_12 . Відповідно до змісту поданої ОСОБА_2 позовної заяви про визначення спільною власністю подружжя майна та його поділ, позивач вважає, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним є спільною сумісною власністю подружжя на тій підставі, що це майно було набуте ним під час шлюбу з ОСОБА_2 . Він не заперечує той факт, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 на його ім`я на підставі договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 19.04.2011 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою. Дана обставина підтверджується копією відповідного договору. Проте, він вважає, що даний будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що були придбані не за спільні кошти чи набуті спільною працею, а за кошти його покійного батька ОСОБА_7 , які він отримав від продажу квартири, якої він був співвласником, за адресою: АДРЕСА_3 , а не за спільні кошти, які вони набули у шлюбі, як подружжя. Оскільки процес оформлення купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки вимагав ряд бюрократичних процедур, зокрема, збирання ряду довідок та отримання їх в певних інстанціях, в колі сім`ї було вирішено оформити право власності на ці об`єкти на його ім?я. Це було зумовлено тим, що його батько ОСОБА_7 був інвалідом І групи і не мав змоги самостійно пересуватися (мав ампутовані обидві ноги) та був таким, що потребує постійного стороннього догляду. Дана обставина підтверджується копією виписки із акту огляду МСЕК Серія ЛВА-1 № 244978. Самостійно батько здійснити зазначену процедуру фізично не міг, а при оформленні на його ім?я поряд з ним все одно мав би бути хтось із супроводжуючих осіб, що створювало додаткові незручності. Крім цього, процедура купівлі житлового будинку та земельної ділянки з моменту досягнення домовленості на тривалий час з їхньої сторони затягувалася, оскільки затягувався процес продажу квартири, якої батько був співвласником, за адресою: АДРЕСА_3 , так як кошти, виручені із продажу квартири, мали бути використані для купівлі будинку із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини може підтвердити ОСОБА_13 , дружина ОСОБА_14 (попередній власник продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , який на даний час є покійним. Зазначене, зокрема, підтверджується поясненнями ОСОБА_13 , які викладені нею власноручно у формі свідчень від 11.03.2021 року, копія яких додається. ОСОБА_13 фактично займалася процесом продажу зазначених житлового будинку та земельної ділянки та неодноразово цікавилася процесом продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки знала, що від продажу квартири залежав розрахунок за житловий будинок та земельну ділянку, власником яких був її чоловік, та яка була зацікавлена якнайшвидше це здійснити, оскільки також мали плани на кошти, які були виручені від продажу будинку та земельної ділянки під ним. Аналогічне, крім нього, може підтвердити його мати ОСОБА_15 , а також ряд інших свідків, щодо допиту яких його стороною буде клопотатися та яким відомо про зазначені обставини і які ним будуть залучатися до справи як свідки. При розгляді справи просить суд взяти до уваги хронологію подій, а саме, що часовий проміжок між продажем квартири, співвласником якої був його батько, за адресою: АДРЕСА_3 (31.03.2011) та купівлею спірних будинку та земельної ділянки (19.04.2011) є незначним (18 днів) та є логічним до наведених вище обставин. Фактично квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була продана за 66000 доларів США, які були поділені у рівних частках між співвласниками, а житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 були фактично придбані за 21000 доларів США. Суми, вказані у договорі купівлі-продажу квартири від 31.03.2011 та у договорі купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 19.04.2011, були зазначені згідно оцінки відповідного майна та використовувалися для сплати платежів за їх вчинення. Кошти у сумі 21000 доларів США, які були передані йому батьком та які були виручені із продажу квартири, належали йому особисто, а тому житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , хоча і набуті за час шлюбу, однак за особисті кошти, які йому фактично подарував батько, а тому зазначений будинок та ділянка є його особистою власністю. Наголошує, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об?єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Зазначена позиція відображена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18. Водночас, спільних коштів, як подружжя, для придбання житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у них не було.
Ухвалою суду від 07 серпня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_3 було залишено без руху.
24 серпня 2023 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Дзидз А.В. було подано заяву про усунення недоліків.
27 вересня 2023 року зустрічний позов прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.
20 лютого 2024 року від представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Плат Є.І. надійшов відзив за зустрічну позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю. 
На обґрунтування відзиву зазначила, що до справи не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень та вимог, вказаних в зустрічній позовній заяві, та такий позов пред`явлений з порушенням строків позовної давності, які передбачені чинним законодавством. З твердженнями наведеними в позовній заяві, сторона Відповідача категорично незгідна та вважає усі твердження викладені в відзиві не правдивими та скерованими на те, щоб судом було прийняте хибне рішення. Так, в позовних вимогах ОСОБА_3 просить визнати його особистою власністю спірну земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки – 4625885500:04:001:0011, та є об?єктом поділу спільного майна подружжя за первісним позовом. Провадження в справі було відкрито ще 15.03.2018 і справа була призначена до розгляду, окрім того, справа фактично була розглянута по суті, отже, ОСОБА_3 знав про існування такого позову, оскільки неодноразово був присутній на засіданнях та давав пояснення і долучав відповідні докази, також мав представника, а отже був фактично обізнаний в своїх правах та обов?язках, та був ознайомлений з позовними вимогами. Проте, позов про визнання майна особистою приватною власністю пред?явлений лише зараз, після закінчення термінів спливу позовної давності. Твердження ОСОБА_3 по справі з приводу того, що майно є його особистою приватною власністю, оскільки придбані за кошти покійного батька, є абстрактними та нічим не підтвердженими, оскільки не надано жодного доказу того, що кошти йому були подаровані батьком. Сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.02.2003 до 27.03.2015. За час шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім?ї була придбана земельна ділянка та житловий будинок по АДРЕСА_1 . Дане майно придбавалось за спільні кошти подружжя. Батько позивача дійсно давав сторонам у справі кошти для того, щоб вони придбали для сім?ї земельну ділянку та житловий будинок, оскільки проживати з дітьми вони не мали де. Відтак, після продажу належної йому частки квартири, батько дав частину грошей для придбання земельної ділянки та будинку для сім?ї сторін в с. Поріччя та переїхав проживати в будинок, де мешкали сторони до того та ОСОБА_2 як невістка здійснювала за ним догляд як за інвалідом першої групи, купувала медикаменти, продукти харчування, готувала їсти, оскільки батько ОСОБА_3 не міг самостійно пересуватись. Проте, незважаючи на фізичну ваду, ОСОБА_7 був цілком при здоровому розумі та світлій пам`яті, чітко усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а отже, і розумів значення дій з приводу купівлі земельної ділянки та житлового будинку. Він жодного разу не виявив бажання подарувати своєму синові таку земельну ділянку та будинок, як і бажання подарувати кошти, оскільки такі давав в інтересах сім?ї. Твердження позивача з приводу того, що батько являвся інвалідом І групи та сам не міг би займатись процедурою купівлі-продажу земельної ділянки спростовується тим, що ОСОБА_7 міг скористатись такою послугою, як вчинення довіреності на представництво інтересів та на придбання нерухомого майна на його ім`я та на виклик нотаріуса. При цьому, 31.03.2011 останній саме так і продавав належну йому частку квартири (нотаріуса було викликано за його місцем знаходження). Тобто ОСОБА_7 не був обмежений в праві видати довіреність. Наголошує, що договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки мав місце 19.04.2011, за кілька днів після продажу квартири, тобто ОСОБА_7 міг при бажанні видати довіреність як би хотів, щоб майно було придбане на його ім?я. Позивачем також не надано жодного доказу того, що ОСОБА_7 подарував саме йому ці кошти. Звертає увагу на те, що в п. 14 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки чітко зазначено про те, що її довіритель дала згоду як дружина на придбання такого майна. Жодного слова в договорі чи окремої заяви якою б сторони ствердили, що майно придбавається за кошти, які є особистою приватною власністю позивача, немає, оскільки таке придбавалось в інтересах сім?ї. Більше того, саме на позивачеві лежить обов?язок довести факт того, що кошти, за які придбавався будинок та земельна ділянка, були його особистою приватною власністю та були нібито подаровані батьком саме йому. Крім того, оскільки майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. 
14 березня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Дзидз А.В. подав клопотання, в якому просив викликати та допитати в якості свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . 
29 липня 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Дзидз А.В. подав до суду клопотання про залишення без руху заяви про збільшення позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, оскільки 19 червня 2019 року у справі подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме ОСОБА_2 додатково просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 та будинок АДРЕСА_4 , який розташований в урочищі «Клепарів» Садівничому кооперативі «Райдуга» на земельній ділянці АДРЕСА_4 , однак за дані вимоги позивачем судовий збір не сплачений, а земельна ділянка не ідентифікована.
Ухвалою від 29 липня 2024 року первісну позовну ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ було залишено без руху.
04 жовтня 2024 року від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Плат Є.І. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року було призначено судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставити таке питання: Яка ринкова вартість автомобіля марки Peugeot Boxer, номерний знак НОМЕР_1 ? Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено. 
31 грудня 2024 року до Яворівського районного суду Львівської області ЛНДІСЕ були повернуті матеріали справи без виконання експертизи, оскільки, як було зазначено у висновку, об`єкт дослідження не представлений, додаткові матеріали не надані, вихідні дані, з яких має виходити експерт при проведенні не задані.
Ухвалою суду від 08 січня 2025 року було поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
06 березня 2025 року представник ОСОБА_3 адвокат Дзидз А.В. подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі. Клопотання мотивував тим, що відповідно до довідки форми 5 від 14.11.2024 № 6003, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , відповідач у справі ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 
22 квітня 2025 року на запит суду від 14 березня 2025 року надійшла відповідь з Військової частини НОМЕР_2 від 09 квітня 2025 року № 42291, до якої було долучено витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 25 листопада 2024 року № 344 про самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_3 . 
03 червня 2025 року представник ОСОБА_3 адвокат Дзидз А.В. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив таке. Відповідно до довідки № 6003 від 14.11.2024, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , відповідач у справі ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, тому 06.03.2025 ним було подано клопотання про зупинення провадження у справі. Однак із відповіді на запит Яворівського районного суду Львівської області вбачається, що 25.11.2024 ОСОБА_3 самовільно залишив частину, у якій перебував на військовій службі. На даний час у нього будь-які контакти з клієнтом відсутні, також йому не відома інформація про його місце перебування. З метою з?ясування обставин ним було надіслано адвокатські запити до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Територіального управління Державного бюро розслідування розташованого у м. Львові, зо підтверджується копіями адвокатських запитів № 66 і № 67 від 28.05.2024 та копією маршрутних листів пошти, однак відповіді на них не отримано. 
Суд клопотання дане задовольнив, відклавши судове засідання на 25 червня 2025 року. 
24 червня 2025 року представник ОСОБА_3 адвокат Дзидз А.В. подав до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, вказавши, що на даний час йому невідомо місцезнаходження ОСОБА_3 та будь-які контакти з ним відсутні. Беручи до уваги мобілізацію ОСОБА_3 та наявність доказів того, що останній самовільно залишив військову частину мною, для з`ясування питання наявності зареєстрованого відповідного кримінального провадження та відповідно перебування ОСОБА_3 у розшуку було направлено адвокатські запити у регіональні структури ДБР та Національної поліції, які заходяться у матеріалах справи. 23.06.2025 на його адвокатський запит від Територіального управління ДБР отримано листа, із змісту якого вбачається, що відомості про наявні кримінальні провадження відсутні. Відповіді від ГУ НП у Львівській області на адвокатський запит не надходило на сьогоднішній день. Тому 23.06.2025 ним було направлено адвокатський запит № 68 до Військової частини НОМЕР_3 про те чи повідомлялось зазначеною частиною відповідні органи про факт СЗЧ ОСОБА_3 . Просив до матеріалів справи долучити докази, які підтверджують вищезазначені обставини, які мають суттєве значення для справи.
Ухвалою від 25 червня 2025 року клопотання представника позивача адвоката Плат Єлизавети Ігорівни закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
01 вересня 2025 року до суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_3 адвоката Дзидз А.В. в якому він вказав, що розірвав договір про надання правової допомоги №94 від 10 червня 2022 року з його ініціативи. 
13 травня 2026 року до суду надійшла відповідь на запит від ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 04 травня 2026 року № 33634/14-01-03/26, в якій було зазначено, що третім слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62025240030000933, відомості до ЄРДР внесено на підставі повідомлення командира Військової частини НОМЕР_2 , а також надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно з яким 14 лютого 2025 року було внесено відомості про кримінальне правопорушення за таких обставин: військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, курсант 3 навчальної роти 3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки Військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 25.11.2024 з метою тимчасово ухилитися від служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_2 в пункті дислокації в АДРЕСА_5 , службові обов`язки не виконує та проводить час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби. 
Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судове засідання на не прибув, про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, судового засідання 25 травня 2025 року, повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом надіслання судової повістки за адресою його проживання ( АДРЕСА_6 ). 
Рекомендоване поштове відправлення, яке було скероване на адресу ОСОБА_3 повернулося до суду без вручення адресату із зазначенням причини – адресат відсутній. При цьому, ОСОБА_3 не повідомляв суд про зміну місця проживання, як це передбачено ч. 1 ст. 131 ЦПК України. 
А відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
Також а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. 
Також згідно з наведеними вище відповідями Військової частини НОМЕР_2 від 09 квітня 2025 року № 42291 та ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 04 травня 2026 року № 33634/14-01-03/26 з доданими до ним документами (копія наказу та витяг з ЄРДР), встановлено, що ОСОБА_3 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, однак вважається таким, що здійснив самовільне залишення військової частини і з цього приводу відкрито відповідне кримінальне провадження, а тому, на думку суду, відсутні підстави для зупинення провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. 
Беручи до уваги наведене вище, суд вважає можливим проводити розгляд і вирішення справи за відсутності відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .
В ході судового розгляду справи представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Плат Є.І. підтримала первинний позов з урахуванням змін (збільшення позовних вимог), заперечила зустрічний позов, надала пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог на відзиві на зустрічну позовну заяву. Також представник зняла питання про виклик свідків, про виклик яких вона клопотала на підготовчому провадженні. 
У судовому засіданні 25 травня 2026 року відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, зважаючи на складність справи, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 04 червня 2026 року. 
Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Плат Є.І., оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, зважаючи на таке. 
Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 
Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. 
Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 
Згідно ч. ч. 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
Зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19. 
Щодо визначення статусу спірного майна як спільна сумісна чи особиста власність, суд зазначає таке. 
Як встановив суд, ОСОБА_3 та ОСОБА_17 14 лютого 2003 року зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 210, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , виданого 14 лютого 2003 року, прізвища після одруження ОСОБА_18 та ОСОБА_18 . 
У шлюбі у них народились двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 14 жовтня 2003 року, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 12 квітня 2006 року. 
За договором купівлі-продажу від 31 березня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Камінським Ю.І., ОСОБА_19 та ОСОБА_7 (продавці) уклали даний договір з ОСОБА_20 (покупець), в якому домовились передати у власність ОСОБА_20 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ціною обумовленою в договорі, а саме 163104,00 грн. 
19 квітня 2011 року між ОСОБА_14 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпалом Г.В., відповідно до якого продавець зобов?язується передати, а покупець зобов?язується прийняти у власність житловий будинок, позначений літ. «A-1» який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,2119 га, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за них обговорену в договорі грошову суму. 
Будинок складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 29.4 кв. м, загальна площа 33,3 кв. м. До житлового будинку примикають наступні господарські будівлі та споруди: сарай «Б»; вбиральня «В»; хвіртка 1,4,5; ворота 2;огорожа 3; колодязь «К». 
Також в договорі зазначено, що продаж будинку вчинено за 47820,00 грн, які Покупець оплатив Продавцю до моменту підписання цього договору. Продаж земельної ділянки вчинено за 70180,00 грн, які Покупець оплатив Продавцю до моменту підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продані житловий будинок та земельну ділянку. Правові наслідки укриття реальної продажної ціни за житловий будинок та земельну ділянку нам, сторонам, нотаріусом роз?яснено. Вартість будинку становить 47820,00 грн відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації експертної оцінки» від 15.04.2011 року за номером витягу 29682429, реєстраційний номер 8483027. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного ПП «Експозем» 22.03.2011 вартість земельної ділянки становить 119745,00 грн. 
Крім того, в п. 14 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки вказано, що дружина Покупця ОСОБА_3 надала свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 19.04.2011 року за реєстровим № 2153. 
Також 19 квітня 2011 року між ОСОБА_14 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпалом Г.В., відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві земельну ділянку площею 0,4668 га, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за неї обговорену в договорі грошову суму (земельна ділянка). В договорі зазначено, що продаж земельної ділянки вчинено за 50000,00 грн, які Покупець оплатив Продавцю до моменту підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за земельну ділянку. Правові наслідки укриття реальної продажної ціни за житловий будинок та земельну ділянку їм, сторонам, нотаріусом роз`яснено. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного ПП «Експозем» 22.03.2011 вартість земельної ділянки становить 135045,00 грн. 
Крім того, в п. 12 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки вказано, що дружина Покупця ОСОБА_3 надала свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 19.04.2011 року за реєстровим № 2153. 
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року у справі № 463/391/15-ц, що підтверджується копією цього рішення. 
15 серпня 2016 року між ОСОБА_21 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Винниківської міської ради, актовий запис № 24, прізвище дружини після одруження ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 .
Як описано вище, ОСОБА_3 стверджує, що даний будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані не за спільні кошти чи набуті спільною працею, а за кошти його покійного батька ОСОБА_7 , які він отримав від продажу квартири, співвласником якої був, за адресою: АДРЕСА_3 , та подарував йому. 
Дослідивши і оцінивши описані доводи відповідача і надані на їх підтвердження письмові докази в їх сукупності, системному зв`язку та зв`язку з іншими наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає, що ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним з позивачкою в період шлюбу, зважаючи на таке. 
Судом достовірно встановлено, що спірне майно, а саме житловий будинок, позначений, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, площею 0,2119 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,4668 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані в період, коли сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних стосунках. 
ОСОБА_3 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності йому та використання для придбання спірних земельних ділянок і житлового будинку виключно його особистих коштів. 
Доводи відповідача про те, що придбання ділянок і будинку здійснювалось за кошти, які йому дав (подарував) його батько ОСОБА_7 , який, в свою чергу, отримав їх він відчуження своєї частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , згідно з договором купівлі-продажу від 31 березня 2011 року, є лише твердженням відповідача, не підтвердженим будь-якими доказами. 
Щодо посилання відповідача на хронологію подій, а саме відчуження ОСОБА_7 , своєї частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , 31 березня 2011 року та придбання спірних житлового будинку і земельних ділянок по АДРЕСА_1 незадовго після цього (19 квітня 2011 року), суд зазначає таке. 
Враховуючи дати відчуження та придбання зазначених вище об`єктів нерухомості, їх вартість, можна обґрунтовано допускати, що на придбання спірних земельних ділянок та житлового будинку могли бути використані кошти, отримані ОСОБА_7 від відчуження належного йому на праві особистої власності майна (квартири). 
Більше того, ОСОБА_2 не заперечує, що батько відповідача ОСОБА_7 дійсно давав їм кошти для того, щоб вони придбали для сім`ї земельну ділянку та житловий будинок, оскільки вони не мали де проживати з дітьми та після продажу належної йому частки квартири, а сам переїхав проживати в інший будинок. 
Однак ОСОБА_3 не довів, що його батько ОСОБА_7 саме подарував йому кошти, отримані від відчуження належного йому майна (квартири) і в якій сумі, відповідно, не довів, що такі кошти були його особистою власністю в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України. 
Суд бере до уваги, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказано, зокрема, що, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. 
Отже, для вирішення питання щодо віднесення майна, придбаного за час перебування у шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя, слід встановити не лише джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна та його використання, наявність спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. 
При цьому, як описано вище, шлюб між сторонами був розірваний рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.03.2015, а із змісту самого рішення вбачається, що позивач зазначала, що подружні відносини та ведення спільного господарства вони з відповідачем припинили з січня 2014 року. 
Водночас, спірне нерухоме майно було придбане у квітні 2011 року, тобто майже за 3 роки до припинення спільного проживання, подружніх відносин та ведення спільного господарства сторонами і позивач стверджує, що до того часу вони з відповідачем та дітьми проживали разом однією сім`єю в придбаному будинку, чого відповідач не заперечував і не спростував. 
Також суд відхиляє доводи ОСОБА_3 , наведені в зустрічній позовній заяві, про те, що оскільки процес оформлення купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки вимагав ряду бюрократичних процедур, в колі сім`ї було вирішено оформити право власності на ці об`єкти на його ім`я, що було зумовлено тим, що його батько ОСОБА_7 був інвалідом І групи і не мав змоги самостійно пересуватися (мав ампутовані обидві ноги) та був таким, що потребує постійного стороннього догляду (дана обставина підтверджується копією виписки із акту огляду МСЕК серія ЛВА-1 № 244978), зважаючи на таке. 
Дана позиція ОСОБА_3 , на думку суду, є суперечливою, оскільки в одному випадку він зазначає, що спірне майно було придбане за його особисті кошти, які він отримав як подарунок від батька ОСОБА_7 , а в іншому, що він був покупцем за зазначеним вище договором, оскільки його батько ОСОБА_7 не міг самостійно батько здійснити зазначену процедуру фізично, а при оформленні на його ім`я поряд з ним все одно мав би бути хтось із супроводжуючих осіб, що створювало додаткові незручності. 
Отже, із доводів ОСОБА_3 незрозуміло, чи він, за його ж твердженням, був лише номінальним (фактично фіктивним) покупцем да договором купівлі-продаж від 19 квітня 2011 року, чи він був фактичним покупцем і придбавав майно за особисті кошти. 
Оцінка твердженням ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно він придбав за особисті кошти (подаровані батьком) дана судом вище і такі твердження визнано не обґрунтованими і не доведеними. 
Також суд звертає увагу на те, що обидвох договорах купівлі-продажу від 19.04.2011 вказано, що дружина Покупця ОСОБА_3 надала свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 19.04.2011 за реєстровим № 2153. 
А доводи про те, що в колі сім`ї було вирішено оформити право власності на ці об`єкти на його ім`я, що було зумовлено тим, що його батько ОСОБА_7 був інвалідом І групи і не мав змоги самостійно пересуватися, суд також відхиляє, оскільки такі не підтверджені жодними належними та допустимим доказами. 
В цьому випадку суд також враховує твердження ОСОБА_2 , викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву, про те, що, незважаючи на фізичну ваду, ОСОБА_7 був при здоровому розумі та світлій пам`яті, чітко усвідомлював значення своїх дій та керував ними (зокрема, його дієздатність перевірялась нотаріусом при посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2011), отже, розумів значення дій з приводу купівлі земельної ділянки та житлового будинку, а також, що ОСОБА_7 міг скористатись такою послугою, як вчинення довіреності на представництво його інтересів на придбання нерухомого майна чи на виклик нотаріуса. При цьому, 31.03.2011 останній саме так і продавав належну йому частку квартири (нотаріуса було викликано за його місцем тодішнього проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), про що вказано в самому договорі купівлі-продажу. 
Також у разі, якщо фактичним покупцем за вказаними договорами був ОСОБА_7 , то саме він (за життя) чи після його смерті його правонаступники (спадкоємці) могли звертатись до суду з вимогою про визнання спірних житлового будинку і земельної ділянки їх власністю із описаних в зустрічній позовній заяві підстав. 
Щодо доводів ОСОБА_3 про те, що зазначені обставини щодо коштів, за які було придбане спірне майно та процесу оформлення відповідних договорів) можуть підтвердити ОСОБА_13 – дружина ОСОБА_14 , його мати ОСОБА_15 , син іншого співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_16 та колишній сусід АДРЕСА_7 , ОСОБА_22 , суд зазначає, що в підготовчому провадженні було задоволено клопотання представника ОСОБА_3 про виклик цих свідків і під час розгляду справи по суті суд викликав даних свідків шляхом надіслання повісток на адреси їх проживання, вказані в клопотанні, однак поштові відправлення повернулись без врученням із зазначенням причин, що адресати відсутні. Водночас, позивач за зустрічним позовом чи його представник не повідомляли суд про зміну місця проживання свідків та не заявляли клопотань про застосування передбачених законом заходів процесуального примусу для забезпечення їх прибуття до суду. 
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не довів, що житловий будинок, земельна ділянка кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, а також земельна ділянка кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю. 
А тому суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню вимога ОСОБА_2 про визнання зазначених об`єктів спільною сумісною власністю подружжя. 
Відповідно, за таких підстав зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню. 
Також листом Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області від 13.03.2018 року № 31/13-П61/7з на адвокатський запит адвоката Плат Є.І. було надано відповідь, в якій було вказано, що відповідно до Єдиного державного реєстру МВС за громадянином ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_7 ) зареєстровано транспортний засіб «EUGEOT BOXER», державний номерний знак НОМЕР_8 . 
У відзиві на первісну позовну заяву та в зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 не наводить доводів, що даний транспортний засіб не є спільною власністю подружжя, є його особистою власністю. 
Враховуючи наведені вище норми законодавства та практику Верховного Суду, суд вважає, що також підлягає задоволенню вимога ОСОБА_2 про визнання зазначених транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя. 
Крім того, відповідно до відповіді № 2861 від 11.06.2019 Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, садовий будинок площею 78,2 кв. м, АДРЕСА_8 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_11 , на підставі свідоцтва про право власності від 16.02.2005, виданого згідно з розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №150. 
ОСОБА_2 стверджує, що даний садовий будинок зводився за спільні кошти подружжя її та ОСОБА_3 , отже, є спільною сумісною власністю подружжя. 
Однак позивач всупереч вимогам ст. ст. 12, 13 ЦПК України не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що садовий будинок АДРЕСА_8 , був збудований саме за спільні кошти подружжя її та відповідача та/чи їхньою спільною працею. 
Також, як зазначено вище, власником цього садового будинку є ОСОБА_11 , яка не є стороною в даній справі. 
Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_2 про визнання зазначеного садового будинку спільною сумісною власністю подружжя не підлягає задоволенню.
Щодо доводів ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 не вказала, що під час їхнього шлюбу було також придбано автомобіль «Dewo Tico», зареєстрований на її ім`я, який залишився у неї після розірвання шлюбу, а також, що під час перебування у шлюбі з позивачкою, останньою були укладені кредитні договори у вересні 2013 року та жовтні 2014 року, платежі за якими здійснював він і після розірвання шлюбу, до квітня 2017 року, суд зазначає, що дані обставини не є предметом розгляду і доказування в межах даної справи, а ОСОБА_3 має право звернутися з позовом про визнання спільною власністю зазначеного автомобіля та визнання спільними зобов`язань за кредитивними договорами. 
Щодо визначення розміру часток сторін у спірному майні суд зазначає таке. 
Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Водночас, ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. 
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2 даної статті). 
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3 даної статті). 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці 3 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). 
Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
Водночас за наявності обставин, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. 
При цьому, обов`язок доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. 
Із наданих ОСОБА_2 пояснень та письмових доказів суд встановив таке. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2015 року у справі № 463/371/15-ц (провадження 2/463/679/15) було вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500 гривень, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 27.01.2015 і до досягнення дітьми повноліття. 
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 30 червня 2015 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 49651988. 
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 02 жовтня 2018 року, складеного у ВП 56186296 державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Харко М.М., в ході виконання виконавчого листа № 463/679/15 від 30.06.2015 року, боржнику за період з січня 2012 року до жовтня 2018 року нарахована заборгованість в сумі 47643,55 грн, боржником сплачено 37720,00 грн, несплачений борг становить 9923,55 грн. 
Крім того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року у справі № 465/6152/17 (провадження № 2/465/209/18) було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів період з 01.02.2015 року по 31.08.2017 року в розмірі 14145,00 гривень (на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2015 року). 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року було змінено в частині визначення розміру неустойки за несплату аліментів і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за несплату аліментів в період з 01.02.2015 року до 21.08.2017 року в розмірі 10770,00 грн. 
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 03 квітня 2019 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 58937609 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 22 квітня 2019 року). 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року у справі № 463/4707/15-ц (провадження 2/463/661/18) було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, змінено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2015 року та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1860 гривень, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19.09.2017 і до досягнення дітьми повноліття.
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 11 квітня 2018 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 56186296. 
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 01 жовтня 2018 року складеного у ВП 56186296 державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Х.Р., в ході виконання виконавчого листа № 463/4707/17 від 11.04.2018, боржнику за період з вересня 2017 року до вересня 2018 року була нарахована заборгованість в сумі 23002,00 грн, боржником сплачено 0,00 грн. 
Також відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 05 березня 2026 року складного старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бляхар Є.П., здійсненого на виконання виконавчого листа № 463/4707/17 від 11.04.2018 (ВП 56186296), всього боржнику за період з вересня 2017 року до жовтня 2024 року нарахована заборгованість на підставі вищезгаданого виконавчого документа станом на 28 лютого 2026 року в сумі 143756,43 грн, боржником сплачено 30123,12 грн, несплачений борг становить 113633,31 грн. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року у справі № 465/1349/20 (провадження № 2/465/2284/20) було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 32141,24 гривень (на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року). 
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 31 травня 2021 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 65986654 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 06 липня 2021 року). 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року у справі № 465/5913/22 (провадження № 2/465/3373/22) було частково задоволено позов ОСОБА_2 та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , який продовжує навчання, в сумі 1500 гривень 00 копійок, але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 07.10.2022 року і до завершення ОСОБА_5 навчання або до досягнення ним 23-річного віку. 
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 11 січня 2023 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 71685686. 
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 05 березня 2026 року, складеного старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бляхар Є.П., здійсненого на виконання виконавчого листа № 465/5913/22 від 11.01.2023 (ВП 71685686), боржнику нарахована заборгованість на підставі вищезгаданого виконавчого документа станом на 28 лютого 2026 року в сумі 61873,67 грн, боржником сплачено 0,00 грн, несплачений борг становить 61873,67 грн. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2023 року у справі № 465/5916/22 (провадження № 2/465/248/23) було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів в період з 01.11.2019 року до 01.08.2022 року в розмірі 90422,40 грн. 
На виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів 07 серпня 2023 року був виданий виконавчий лист та заведено виконавче провадження № 72672635 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 04 вересня 2023 року). 
Надані позивачем докази вказують, які описано вище, належним чином доводять, що ОСОБА_3 не виконував свого обов`язку щодо утримання дітей, внаслідок чого за позовами ОСОБА_2 судом було вирішено стягувати з нього аліменти (а також згодом збільшено їх розмір), а також, що ОСОБА_3 не виконував зазначених вище рішень судів про стягнення з нього аліментів протягом тривалого часу, а саме практично протягом всього часу, коли діти проживали окремо від нього, що призвело до утворення заборгованості, яка, з врахуванням пені (неустойки) за несплату (прострочення) сплати аліментів станом на день розгляду справи становить 318767,17 грн.
Доказів протилежного ОСОБА_3 чи його представник суду не надали, як і доказів на підтвердження доводів, наведених у відзиві на первісний позов, про те, що він сумлінно сплачував призначені судом аліменти і надавав дітям іншу допомогу. 
Отже, аналізуючи наведені доводи та докази, суд вважає, що обставини щодо виникнення у відповідача заборгованості за аліментами, відсутність у нього роботи, свідчать про ухилення ним від виконання прямих батьківських обов`язків з утримання дітей, що і було досліджено та підтверджено під час розгляду справи.
В цій частині суд враховує висновки щодо застосування норм права, висловлені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17. 
Тому, зважаючи на наведені вище обставини, норми законодавства і судову практику, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, інтереси дітей, суд дійшов висновку про те, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України ОСОБА_2 має право на більшу частку у праві власності щодо спірного майна, у зв`язку з чим необхідно здійснити поділ спільного майна подружжя у таких частках: визнати за ОСОБА_2 право на 2/3 частини, а за ОСОБА_3 на 1/3 частину спірного майна, яке визнане їх спільною власністю колишнього подружжя. 
Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 2/3 вартості автомобіля Peugeot Boxer, суд зазначає таке. 
В своїх позовних вимогах ОСОБА_2 , як описано вище, простить виділити їй 2/3 ідеальних частки від усього майна, набутого в шлюбі з ОСОБА_3 , зокрема, 2/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer, а ОСОБА_3 виділити 1/3 вартості транспортного засобу марки Peugeot Boxer та стягнути з ОСОБА_3 на її користь 2/3 вартості автомобіля Peugeot Boxer, вартість якого буде встановлено за допомогою експертизи. 
Згідно ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
В судовій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, сформульовано позицію щодо можливості при вирішенні питання поділу неподільного об`єкта спільної власності (автомобіля) стягнення на користь позивача компенсації за його частку у такому об`єкті та виділення її іншому співвласникові – відповідачеві. 
Отже, відповідно до наведених норм законодавства та практики Великої Палати Верховного Суду автомобіль, який є неподільною річчю, за загальним правилом присуджується одному з подружжя із стягненням на користь іншого з подружжя компенсації вартості його частки у праві власності на це майно. 
Також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати у постанові від 18 квітня 2016 року у справі № 180/254/15-ц, встановивши, що відповідачем відчужено автомобіль, який належить до спільного майна подружжя, без згоди позивача, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, про те, що з відповідача підлягає стягненню компенсація 1/2 його вартості, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження (дійсна ринкова вартість). 
Тобто грошова компенсація за частку одного з подружжя в об`єкті права спільної сумісної власності згідно з наведеною практикою Верховного Суду можлива у двох випадках – виділення автомобіля повністю іншому співвласникові або відчуження автомобіля, який належав до спільного майна подружжя, одним співвласником без згоди іншого. 
Водночас, як описано вище, ОСОБА_2 простить суд виділити їй та відповідачу відповідні частки вартості автомобіля спірного автомобіля (2/3 і 1/3 відповідно) та стягнути з відповідача на її користь 2/3 вартості автомобіля. 
Також суд зазначає, що ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача на її користь 2/3 вартості автомобіля, яка буде встановлено за допомогою експертизи. 
Як зазначено вище суд двічі ухвалами від 05 серпня 2021 року та від 07 жовтня 2024 року за клопотанням представника позивача адвоката Плат Є.Ю. призначав судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої ставив питання яка ринкова вартість автомобіля марки Peugeot Boxer, номерний знак НОМЕР_1 . 
Однак така експертиза не була проведена в зв`язку із ненаданням експертам для огляду об`єкта дослідження (автомобіля), про що експертам Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз скеровував до суду відповідні повідомлення про неможливість проведення експертизи. 
В цій частині суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, згідно з яким випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. 
Суд вважає можливим застосувати даний висновок щодо можливості визначення ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна і у справі, що розглядається, зважаючи на те, що експертизи не були проведені у зв`язку із ненаданням експертам для огляду об`єкта дослідження (автомобіля), який знаходиться в розпорядженні ОСОБА_3 , про що зазначав його захисник. 
Однак ОСОБА_2 та її представник не надали суду жодних відомостей щодо дійсної ринкової вартості транспортного засобу, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) до спірного автомобіля марки Peugeot Boxer, не подавали клопотання про призначення такої експертизи тощо. 
А відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а також кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Враховуючи наведене вище, а саме, що ОСОБА_2 в зазначеній частині позовних вимог щодо поділу автомобіля марки Peugeot Boxer, обрала неправильний спосіб захисту свого права, що є самостійною підставою для відмови у позові згідно з висновками щодо застосування норм права, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, а також не надала доказів дійсної ринкової вартості спірного автомобіля або вартості транспортного засобу, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками), суд дійшов висновку, що у задоволенні її позову в цій частині слід відмовити. 
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 – 81, 89, 244, 258, 259, 263 – 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 
вирішив:
Первісну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_23 : житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2119 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,4668 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб марки «РEUGEOT BOXER», державний номерний знак НОМЕР_8 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,2119 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,4668 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2119 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0011, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,4668 га, кадастровий номер 4625885500:04:001:0012, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. 
Повне судове рішення складене 04 червня 2026 року. 
Повне найменування сторін: 
позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 ; 
відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 . 

Суддя          Д.Б. Поворозник