ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1204/26
16 липня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 (далі – Позивач) є власником земельної ділянки загальною площею 0,1900 га з кадастровим номером 6124610500:01:001:0038, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Скалатської міської ради, Підволочиського р-ну., Тернопільської обл. 
На цій земельній ділянці розташовано невеликий склад загальною площею 144.3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , який використовується Позивачем для виробництва сільськогосподарської продукції як овочесховище (сховище для власновирощених яблук). 
Зазначене приміщення також належить Позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 08.04.2009 р. 
Податковим повідомленням-рішенням від 08.09.2025 року №0759583-2407-1918-UA61040430000018305 (далі – оскаржуване рішення) Головним управлінням ПФУ в Тернопільській області (далі – Відповідач) визначено для Позивача суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (у порядку ст. 266 ПК України) на вказаний вище об`єкт нерухомості за 2022 рік у розмірі 4 689,75 грн.
Позивач вважає податкове повідомлення-рішення неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 09.03.2026 позовну заяву було залишено без руху та надано строк, достатній для усунення недоліків позовної заяви, із зазначенням способу їх усунення. Недоліки позовної заяви усунуто позивачем у строк, встановлений судом.
Ухвалою суду від 17.03.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через систему "Електронний суд" із відповідними письмовими доказами 02.04.2026. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне. 
Відповідно до ІКС «Податковий блок» ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_1 ) перебуває на обліку як платник податків за основним місцем обліку ГУ ДПС у Тернопільській області (Тернопільська ДПІ) за адресою АДРЕСА_2 . 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна склад, трансформаторна, який розташований за адресою АДРЕСА_1 є, відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: Складова частина об`єкта нерухомого майна: склад з підвалом, А, а Опис складової частини: Загальна площа (кв.м): 144.3 Складова частина об`єкта нерухомого майна: трансформаторна, В Опис складової частини: Загальна площа (кв.м): 15. 
ГУ ДПС у Тернопільській області нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та винесено податкове повідомлення-рішення від 08.09.2025 року №0759583-2407-1918-UA61040430000018305 (форми «Ф»), яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 4689,75 грн, за податковий період 2022 року. 
13.09.2025 року дане податкове повідомлення рішення було направлене Позивачу засобами поштового зв`язку, та було отримане Позивачем 15.09.2025 року. 
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Позивач фізичною особою підприємцем не зареєстрований.
На підставі викладеного представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.
08.05.2026 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.
Ухвалою суду від 11.05.2026 продовжено строк розгляду справи на 3 місяці.
Ухвалою суду від 11.05.2026 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 17.06.2026 о 10:00 год.
Представником відповідача 15.05.2026 надіслано до суду заперечення на відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 17.06.2026, постановленою в судовому засіданні, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) оголошено перерву до 16.07.2026 о 11:00 год. 
Представником позивача 16.07.2026 надіслано до суду клопотання про долучення доказів по даній справі.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просив в його задоволенні відмовити.
За згодою сторін в судовому засіданні судом здійснено перехід до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1900 га з кадастровим номером 6124610500:01:001:0038, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Скалатської міської ради, Підволочиського р-ну., Тернопільської обл. 
На цій земельній ділянці розташовано невеликий склад загальною площею 144.3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , який використовується Позивачем для виробництва сільськогосподарської продукції як овочесховище (сховище для власновирощених яблук). 
Зазначене приміщення також належить Позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 08.04.2009. 
Податковим повідомленням-рішенням від 08.09.2025 року №0759583-2407-1918-UA61040430000018305 Головним управлінням ПФУ в Тернопільській області визначено для Позивача суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (у порядку ст. 266 ПК України) на вказаний вище об`єкт нерухомості за 2022 рік у розмірі 4 689,75 грн.
Не погодившись із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного. 
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України, який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
Згідно з пп. 15.1-15.2 ст. 15 Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами. 
Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 
Згідно з п. 36.1 ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. 
Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/ або пені вважається узгодженою. 
Відповідно до пп. 54.3.1. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством. 
Згідно статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. 
У відповідності до статті 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків. Відповідно до пп. 266.1.1. п 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
У пп. 266.2.1. п 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України зазначено об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. 
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України). 
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. 
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України). 
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 №2628-VIII пункт «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 викладено у новій редакції: «будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку». Зазначена змінена редакція п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України почала діяти з 01.01.2019. 
Системний аналіз вищенаведеної діючої норми свідчить, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати, відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником і така будівля не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку. 
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 380/18104/21. 
Верховний суд неодноразово зроблені висновки щодо ідентичних правовідносин. Відповідно до висновків в постанові Верховного Суду від 11.04.2023 року по справі №380/18104/21 фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників). 
Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати, відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником і така будівля не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку. 
Щодо відсутності статусу сільськогосподарського товаровиробника у ОСОБА_1 , то суд зазначає наступне.
За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу – юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. 
Застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження (висновки згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі №500/99/23). 
Підтвердження що дане визначення застосовується в інших цілях, окрім цілей глави 1 розділу XIV ПК України отримало своє відображення у змінах до Податкового кодексу України, які внесено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» №1914-IX від 30.11.2021 року (далі - Закон України №1914-IX від 30.11.2021 року). 
Пп. 15 п.2 Закону України №1914-IX від 30.11.2021 року Верховна Рада України постановила внести зміни до Податкового Кодексу України, у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 ст. 14 слова та цифри "для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу" виключити. Відповідно до п. 2.15 ст. 2 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України» Сільськогосподарський товаровиробник юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець , основною діяльністю якої є виробництво сільськогосподарської продукції та/або розведення, вирощування, вилов риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробка на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, а також здійснення операцій з її постачання, причому в такій діяльності питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року N 2238-ІІІ сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, власновиробленої сільськогосподарської продукції, переробкою та її реалізацією. 
З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцемвживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». 
Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»: виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Відповідно до статті 1 Закону України від 18.01.2001 №2238-III "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) – вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України (був чинний в період за який визначене податкове зобов`язання, далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. 
Відповідно до ч. 2 ст. 3 ГК України Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). 
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 128 ГК України Громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. 
Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. 
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. 
Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 не зареєстрований фізичною особою-підприємцем, тобто він не здійснює господарської (підприємницької) діяльності, та відповідно не має статусу сільськогосподарського товаровиробника відповідно до пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України, п. 2.15 ст. 2 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», ст. 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" від 23.09.2008 р. N 575-VI. 
Окремо варто звернути увагу на додані позивачем Обгрунтування потреби площі земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі, складу за адресою АДРЕСА_1 є (далі - Обгрунтування). 
Відповідно до Обгрунтування, Позивач в 2017 році планував використовувати оподатковані об`єкти нерухомості в особистому селянському господарстві.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» Особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. 
Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів. 
Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності. 
Відповідно до ст. 4 Закону «Про особисте селянське господарство» Особисті селянські господарства підлягають обліку. 
Облік особистих селянських господарств здійснюють сільські, селищні, міські ради за місцем розташування земельної ділянки в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері статистики. 
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14 квітня 2017 року № 572 затверджено Порядок обліку особистих селянських господарств сільськими, селищними та міськими радами (надалі Порядок 572). 
Відповідно до п. 3 розділу І Порядку 572 облік особистих селянських господарств здійснюють сільські, селищні та міські ради за такими формами первинної облікової документації: формою № 1 "Облікова картка об`єкта погосподарського обліку" (далі - форма № 1) та формою № 3 "Список осіб, яким надані земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель міських поселень" (далі - форма № 3), які затверджуються Державною службою статистики України. 
У разі ведення громадянином особистого селянського господарства для його обліку у формах № 1 і № 3 зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій була надана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площа земельної ділянки, яка належить цій особі або перебуває в її користуванні в межах сільської, селищної, міської ради, прізвище, ім`я, по батькові осіб, які разом з нею ведуть особисте селянське господарство, а також назва і дата документа, який засвідчує право власності або право користування цією земельною ділянкою. У випадках, передбачених статтею 11 Закону України "Про особисте селянське господарство", проставляється дата припинення ведення особистого селянського господарства. Крім того, у формі № 3 зазначається адреса реєстрації місця проживання особи, якій надано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (п. 5 розділу І Порядку 572).
Протягом року сільські, селищні, міські ради систематично здійснюють відповідні записи про зміни, що відбуваються у веденні особистого селянського господарства: зміни членства в особистому селянському господарстві, зміни в складі та розмірах площ земельної ділянки / земельних ділянок, їхньої оренди тощо із зазначенням дати і причин змін та за потреби з посиланням на документи, що засвідчують ці зміни (п. 6 розділу І Порядку 572). 
Пунктом 1 розділу ІІ Порядку 572 передбачено, що облік особистих селянських господарств та їх членів здійснюється у формі № 1 "Облікова картка об`єкта погосподарського обліку" у розділі II "Список осіб, які ведуть особисте селянське господарство", який містить основні відомості про таких громадян. У графі "Відмітка про ведення особистого селянського господарства", що складається з двох частин "ведеться" і "припинено", для громадян, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також осіб, які перебувають у сімейних чи родинних стосунках і спільно проживають з особою, якій надана земельна ділянка з відповідним цільовим призначенням, фіксується їхнє волевиявлення вести (брати участь, бути членом особистого селянського господарства) або припинити ведення особистого селянського господарства шляхом проставлення у відповідній частині графи підпису члена особистого селянського господарства із зазначенням дати. 
Наказом Держстату України від 24.11.2015. №340 затверджено форму №1 "Облікова картка об`єкта погосподарського обліку". 
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, особисте селянське господарство позивача підлягає обліку відповідно до Порядку 572 за формами визначеними наказом Держстату України від 24.11.2015. №340. 
Однак жодних доказів перебування особистого селянського господарства на обліку Скалатської міської ради Позивачем ні до суду, ні до контролюючого органу не надано. 
Щодо класифікації оподаткованої будівлі. то суд зазначає. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна «склад, трансформаторна» за адресою АДРЕСА_1 є. 
Суд зазначає, що дана будівля не зазначена у реєстрі речових прав як «овочесховище» чи «сховище для власновирощених яблук», а зазначена як склад. 
Жодної прив`язки оподаткованої будівлі до земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:01:001:0038 немає. Так і щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:01:001:0038 немає відомостей щодо розташування за адресою АДРЕСА_1 є. 
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 склади універсальні, склади та сховища інші належать до класу (код 1252) «Резервуари, силоси та склади». 
Жодних доказів щодо функціонального призначення належного позивачу складу для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності ним не надано. Також не надано доказів використання вище зазначеного об`єкта оподаткування. 
Зважаючи на вищезазначене наведений висновок позивачем у позовній заяві щодо достатності підстав для самостійного визначення Відповідачем належності нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Скалат, вул. Тернопільська, буд. 60Є, Підволочиського р-ну., Тернопільської обл., до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 не відповідає дійсності. 
Суд звертає увагу, що відповідно до пп.266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. 
У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. 
У постанові від 29 червня 2023 року (справа № 520/342/21), ухваленій у подібних до цієї справи правовідносинах, Верховний Суд, застосовуючи наведену вище норму податкового законодавства, виснував, що платник податків не позбавлений можливості надати до податкового органу уточнюючі документи щодо характеристик оподатковуваних будівель для правильного розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування відповідних коефіцієнтів для обчислення такого податку. 
Суд касаційної інстанції у цій справі також зазначає, що у випадку нереалізації платником податків права на проведення звірки даних відсутні підстави для посилань в подальшому на відомості, що можуть мати вплив або на віднесення належного йому нерухомого майна до об`єкта оподаткування взагалі, або ж на розмір ставки податку. Подібний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 09 серпня 2022 року (справа №819/1339/16).
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, норми законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували правомірність дій відповідача позивачем не представлено, а судом таких доказів не здобуто, в зв`язку з чим суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.
Судові витрати по справі згідно ч.2 ст.139 КАС України з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 16 липня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач:
- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Білецька, 1,м. Тернопіль,Тернопільський р-н, Тернопільська обл.,46003, код ЄДРПОУ/РНОКПП 44143637). 

Головуючий суддя Подлісна І.М.