Справа № 369/10664/24
Провадження № 2/369/1538/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.07.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
за участю секретаря Крикуна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/10664/24 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Кушнір Роман Юхимович звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку.
Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що Київська обласна державна адміністрація не визнає право власності позивача на земельну ділянку площею 0,1594 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:0053, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 травня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №3477, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., ним було придбано 815/1200 ід. частин земельної ділянки площею 0,12 га, розташованого за адресою: садове товариство «Ірпінь» Гореницької сільської ради Києво-Святошинського р-н., Київської обл., цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастровий номер 322248200:10:001:5083, а також на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2020 року, зареєстрованого за №3478, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., придбано 779/1200 ід. частин земельної ділянки площею 0,12 га, розташованого за адресою: садове товариство «Ірпінь» Гореницької сільської ради Києво-Святошинського р-н., Київської обл. №343, цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастровий номер 322248200:10:001:0578.
У подальшому на підставі договору про поділ часток земельної ділянки у натурі від 13 травня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №1901, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демецькою С.Л. земельна ділянка з кадастровим номером 322248200:10:001:5083 була поділена в натурі на дві, в результаті чого у власність ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка площею 0,0815 га як окремий об`єкт нерухомого майна. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №235624811 від 05 грудня 2020 року виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим I.C. вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222482000:10:001:5253. 
Крім того, договором про поділ часток земельної ділянки у натурі від 13 травня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №1902, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демецькою С.Л., земельна ділянка з кадастровим номером 322248200:10:001:0578 була поділена в натурі на дві, в результаті чого у власність ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка площею 0,0779 га як окремий об`єкт нерухомого майна. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №235627815 від 05 грудня 2020 року виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222482000:10:001:5255.
Як зазначає позивач, на вказаних земельних ділянках ним було здійснено будівництво садового будинку загальною площею 265,8 кв.м., що встановлено у витягу з Державного реєстру речових прав №346647974 від 15 вересня 2023 року виданого державним реєстратором Тютюн Д.С. Білогородської сільської ради Бучанського р-н., Київської області. Наказом відділу містобудування, архітектури та будівництва Білогородської сільської ради №15-11/203 від 07 серпня 2023 року об`єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
У подальшому дві земельні ділянки були об`єднані в одну земельну ділянку площею 0,1594га з присвоєнням кадастрового номера 3222482000:10:001:0053, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №356870490 від 04 грудня 2023 року.
Разом з тим, позивач зазначає, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувають справи №369/11309/23 та №369/11184/23 за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном якими оспорюється право власності позивача на спірні земельні ділянки, що свідчить про невизнання відповідачем такого права.
Позивач вказує, що на момент придбання земельних ділянок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які обтяження, арешти чи заборони відчуження, а в Єдиному державному реєстрі судових рішень була відсутня інформація про судовий спір щодо цього майна, у зв`язку з чим він діяв добросовісно, не знав і не міг знати про можливі порушення при набутті права власності попереднім власником.
У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1594 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:005, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 та понесені судові витрати покласти на Відповідача.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити.
У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не подав, причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 05 травня 2020 року ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, зареєстрованих у реєстрі за №3477 та №3478, посвідчених приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., набув у власність частки у двох земельних ділянках, що підтверджується відповідними договорами та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №208243521 та №208242071 від 05 травня 2020 року.
13 травня 2020 року на підставі договорів про поділ часток земельних ділянок у натурі, зареєстрованих у реєстрі за №1901 та № 1902, посвідчених приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демецькою С.Л., вказані земельні ділянки були поділені, внаслідок чого у власність позивача перейшли окремі земельні ділянки площею 0,0815 га та 0,0779 га, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235624811 та № 235627815 від 05 грудня 2020 року, а також актами розподілу земельних ділянок з кадастровими номерами 3222482000:10:001:5083 та 3222482000:10:001:0578.
З матеріалів справи вбачається, що на вказаних земельних ділянках позивачем збудовано садовий будинок загальною площею 265,8 кв.м., право власності на який зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 346647974 від 15 вересня 2023 року та технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна.
Наказом відділу містобудування, архітектури та будівництва Білогородської сільської ради № 15-11/203 від 07 серпня 2023 року присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна: «Садовий будинок», що розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами №3222482000:10:001:5255, 3222482000:10:001:5253 адресу: АДРЕСА_1 .
У подальшому земельні ділянки площею 0,0815 га та 0,0779 га були об`єднані в одну земельну ділянку площею 0,1594 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 350870490 від 04 грудня 2023 року та технічною документацією на об`єднану земельну ділянку.
Позивач зазначив, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувають справи № 369/11309/23 за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та № 369/11184/23 за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Вказане, на думку позивача, свідчить про невизнання Київською обласною державною адміністрацією права власності ОСОБА_1 на належне йому майно, а саме: на земельну ділянку площею 0,1594 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:005, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
Спосіб захисту, передбачений ст. 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.
Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 350870490 від 04 грудня 2023 року та технічної документації на об`єднану земельну ділянку, право власності позивача на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:10:001:0053 зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім того, на вказаній земельній ділянці позивачем збудовано садовий будинок загальною площею 265,8 кв.м., право власності на який також зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 346647974 від 15 вересня 2023 року та технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
Наявність у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області справ № 369/11309/23 та № 369/11184/23 за позовами Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, сама по собі не свідчить про припинення чи втрату позивачем права власності на спірне майно, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства право власності є непорушним і може бути припинене виключно на підставах та в порядку, встановлених законом, зокрема на підставі відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.
Сам факт звернення до суду з відповідними позовами та відкриття провадження у справах свідчить лише про наявність спору щодо права, однак не є підтвердженням його припинення, обмеження чи позбавлення власника такого права. Позивачем не доведено порушення його прав у володінні та розпорядженні майном Відповідачем або реєстрації права власності за іншими особами.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів оспорення чи заперечення дійсності укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 05 травня 2020 року, зареєстрованих у реєстрі за № 3477 та № 3478, а також договорів про поділ часток земельних ділянок у натурі від 13 травня 2020 року, зареєстрованих у реєстрі за № 1901 та № 1902.
Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/2546/22 зазначила, що в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.
Таким чином, на підставі досліджених доказів суд встановив, що земельна ділянка площею 0,1594 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:0053, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Доказів, які б свідчили про припинення чи втрату позивачем права власності на вказане майно або його обмеження у встановленому законом порядку, суду не подано та під час розгляду справи не встановлено, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.
В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку, - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          Інна ФІНАГЕЄВА