ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 серпня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7262/25
Головуючий у першій інстанції – Маслюк Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1402/26, № 22-ц/4823/1490/26
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Любчика О.В.,
суддів Онищенко О.І., Шарапової О.Л.,
з участю секретаря Хілик М.О.,
сторони: 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Мошко Майї Михайлівни на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 березня 2026 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

у серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 250 000,00 грн, отриманих від продажу транспортного засобу RENAULTTRAFIC д.н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , 2014 року випуску.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.05.2022 вона видала довіреність на розпорядження та керування транспортним засобом - RENAULT TRAFIC н.з. НОМЕР_1 . Відповідно до змісту довіреності уповноважила ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема, продати зазначений транспортний засіб за ціною та на умовах на власний розсуд, отримати грошові кошти від його продажу, а також виконувати всі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. У квітні 2024 року їй стало відомо, що належний їй транспортний засіб було відчужено, однак грошові кошти, отримані від продажу, їй передані не були.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000 грн отриманих від продажу транспортного засобу RENAULT TRAFIC днз НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN НОМЕР_2 . Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 грн судового збору.
Додатковим рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 квітня 2026 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі на рішення суду від 30 березня 2026 року ОСОБА_2 просить його змінити та зменшити суму отриманих від продажу транспортного засобу RENAULT TRAFIC днз НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN НОМЕР_2 коштів, які підлягають стягненню з нього з 250 000 грн до 111 190 грн.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. 
Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції встановивши факт понесення відповідачем витрат у сумі 138 810 грн в межах одних й тих самих відносин з виконання доручення (витрати на виконання ремонтних робіт автомобіля та використання запчастин), відмовився їх врахувати при визначенні розміру зобов`язання, пославшись на відсутність зустрічного позову та наявність спору між сторонами. 
Вказує, що Верховний суд неодноразово наголошував, що сторона може заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на будь-якій стадії,в тому числі у суді, надавши відповідну заяву (в тому числі у відзиві на позов), що для припинення зобов`язання є самостійним способом захисту і не вимагає подання зустрічного позову.
Крім того зазначає, що спір щодо наявності підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог підлягає вирішенню судом в межах даної справи, як складова заперечень проти позову, а відтак висновок суду про необхідність подання зустрічного позову є помилковим та таким, що привів до неправильного вирішення спору.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 16 квітня 2026 року ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що додаткове рішення суду є незаконним. 
Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що копії договору про надання правничої допомоги, розрахунок витрат на правничу допомогу, заяву про ухвалення додаткового рішення та інші докази, що підтверджують витрати, взагалі не були направлені на адресу відповідача. Але суд буз будь-якого нормативно-правового обґрунтування та зазначення відповідних мотивів дійшов висновку, що відповідач був обізнаний про подання відповідної заяви та мав можливість надати свої заперечення, чим і скористався.
Звертає увагу, що поданий до суду першої інстанції акт наданих послуг не підписаний замовником ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність факту прийняття робіт та неможливість підтвердження їх реального обсягу та вартості.
Вказує, що подані документи не підтверджують їх співмірність зі складністю справи, зокрема, відсутні докази щодо моніторингу законодавства, аналізу судової практики по аналогічним справам, правових позицій Верховного Суду.

Аргументи інших учасників справи

18.06.2026 представником позивача – адвокатом Чух В.С. через підсистему «Електронний суд» подано відзиви на апеляційні скарги з клопотання про поновлення строку для подання відзиву з огляду на те, що він пропущений із поважних причин.
З огляду на те, що між позивачем і адвокатом Чух В.С. укладено договір на представництво її інтересів у Чернігівському апеляційному суді 10.06.2026, ордер видано 15.06.2026 та представником отримано копії ухвали суду від 25.05.2026, 05.06.2026 та копії апеляційних скарг 16.06.2026, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що строк на подачу відзивів на апеляційні скарги пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.
У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_5 зазначає, що як основне, так і додаткове рішення суду першої інстанції є законними, обґрунтованими. 
Зазначає, що надані на обґрунтування своїх заперечень та вимог про зменшення стягуваної суми вартості автомобілярахунки-фактури від 12.05.2021 та 17.06.2021, видані ФОП ОСОБА_6 , відповідно до яких проведено роботи по діагностики автомобіля та їх ремонт на загальну суму 138810 грн, правомірно не враховані судом першої інстанції. Повноваження на діагностику та ремонт повірені, згідно довіреності, отримали тільки з 25.02.2022, водночас рахунки датовані до отримання повноважень.
Стосовно рахунків фактур зазначає, що вони датовані до отримання відповідачем повноважень за довіреністю. Рахунок-фактура це комерційний бухгалтерський документ, який продавець виставляє покупцю до оплати за товари чи послуги. Він фіксує домовленість про угоду, містить перелік позицій, їхню вартість, реквізити сторін і слугує запитом на переказ коштів, а не про фактичну сплату грошей. Це не чек, який підтверджує переказ грошей, і навіть не квитанція, а лише пропозиція здійснити платіж. ОСОБА_2 використовував автомобіль у власних цілях, і як володілець мав обов`язок його утримувати.
Відсутність зустрічних позовних вимог щодо стягнення витрат, є вірним висновком суду про їх відхилення у цій справі.
Щодо стягнення додатковим рішенням витрат на правничу допомогу зазначив, що з у рахуванням відсутності належних доказів фактично понесених витрат, недотримання вимог щодо попереднього розрахунку витрат та неподання документів іншій стороні, а також з огляду на критерії їх розумності та співмірності, а також заявленим клопотанням відповідача про їх зменшення, відсутності підстав для повернення заяви без розгляду суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу.
Просив відхилити апеляційні скарги та залишити спірні рішення без змін.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою належним чином про місце дату та час судового засідання.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 у судове засідання двічі не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про місце дату та час судового засідання.
У заяві від 25.08.2026 ОСОБА_2 просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку із перебуванням за межами міста Чернігів.
Колегія суддів визнала неповажними причини повторної неявки ОСОБА_2 та його представника з огляду на те, що наведена заява не містить доказів поважності неявки.
Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 ст. 372 ЦПК України).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи(ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
З огляду на наведене апеляційний суд розглянув справу у відсутності вказаних осіб.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чух В.С. підтримав доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу. 

Позиція та мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що транспортний засіб RENAULT TRAFIC, 2014 року випуску, колір – білий, VIN НОМЕР_2 був привезений з-за кордону 21.02.2019 (орган реєстрації ТСЦ 5641), вартість транспортного засобу – 274 874,06 грн, власник – ОСОБА_8 (а.с.115).
З 02.03.2019 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу RENAULT TRAFIC, 2014 року випуску, колір – білий, VIN НОМЕР_2 , який було придбано за 48 700,00 грн (а.с.19,117). 
Згідно інформації з територіального сервісного центру МВС №7444 право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу №6726/19/028103 від 22.02.2019, що підтверджується інформацією, наданою ТСЦ МВС №7444, але документи, які стали підставою для реєстрації автомобіля, не збереглися (а.с.148). 
Довіреністю від 06.03.2019 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй транспортним засобом - RENAULT TRAFIC н.з. НОМЕР_1 . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Артеменко Н.Г. та зареєстрована в реєстрі за №235. Строк дії довіреності до 06.03.2022 (а.с.87). 
Вказаний транспортний засіб був застрахований ОСОБА_2 у період з 08.03.2019 до 07.03.2020, з 20.05.2020 до 19.05.2021 та з 23.05.2021 до 22.05.2022, що підтверджується копією поліса №АО/3194549 СК «Арсенал страхування», копією поліса №128908623 ПрАТ СК «ВУСО» та копією поліса №204148517 ПрАТ СК УСГ (а.с.46, 47,48).
Відповідно до рахунку-фактури №Кл-0299 від 12.05.2021, виданого ФОП ОСОБА_6 убачається перелік робіт та запчастин, вказаний для ремонту автомобіля Renault Trafic н.з. НОМЕР_1 загальною вартістю 109 900,00 грн,з відміткою сплачено 12.05.2021 (а.с.38).
Також з рахунку-фактури №Кл-00525 від 17.06.2021, виданого ФОП ОСОБА_6 , убачається перелік робіт та запчастин, вказаний для ремонту автомобіля Renault Trafic н.з. НОМЕР_1 загальною вартістю 28 910,00 грн, з відміткою сплачено 17.06.2021 (а.с.39).
Довіреністю від 25.02.2022 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй транспортним засобом - RENAULT TRAFIC д. н. з. НОМЕР_1 , у зв`язку з чим було видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Кравченко Т.В. Відповідно до змісту довіреності ОСОБА_1 уповноважила, зокрема, продати зазначений транспортний засіб за ціною та на умовах на власний розсуд, отримати грошові кошти від його продажу, а також виконувати всі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (а.с.6).
З інформації, отриманої від територіального сервісного центру МВС №7441, транспортний засіб RENAULT TRAFIC, 2014 року випуску, 28.03.2024 був перереєстрований з ОСОБА_1 на ОСОБА_9 підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №7441. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 250 000,00 грн (а.с.7, 143-144, 145-146, 148).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та обирає спосіб захисту порушеного права.
Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина 3 стаття 238 ЦК України).
Представник завжди має вчиняти правочин в інтересах сторони, яку він представляє. Для забезпечення інтересів цієї сторони представнику заборонено вчиняти правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Словосполучення «у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є» необхідно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи тих, представником яких він одночасно є (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 159/4766/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2024 року у справі № 203/4168/19).
Згідно з частинами 1, 3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Частиною 1 статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.
Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина 1 статті 1007 ЦК України).
Частиною 2 статті 1007 ЦК України визначено, що довіритель зобов`язаний,якщо інше не встановлено договором,забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення,відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення.
Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить (частина 4 статті 1007 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається зі змісту статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку він представляє.
Зміст указаних норм права дає підстави для таких висновків:
традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);
довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина 1 статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;
глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість у статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;
з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем);
конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;
видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення і на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини 1 статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною 2 статті 530 ЦК України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що довіреністю від 22.05.2022 ОСОБА_1 уповноважила у тому числі відповідача управляти та розпоряджатися транспортним засобом, зокрема продати його за ціною, визначеною на власний розсуд, а також одержувати належні їй за результатами укладених угод грошові кошти. Реалізувавши автомобіль та отримавши грошові кошти у ОСОБА_2 виник обов`язок передати все одержане у зв`язку із виконанням доручення.
Крім того, між сторонами виник спір з приводу утримання автомобіля, у тому числі проведеного відповідачем ремонту. Стороною відповідача не пред`являлось вимог, у тому числі шляхом пред`явлення зустрічного позову про відшкодування позивачем витрат, пов`язаних з виконанням ОСОБА_2 ремонту транспортного засобу на загальну суму 138 810,00 грн, а тому судом при розгляді даної справи не були прийняті до уваги вказані витрати.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення належних позивачу коштів не виконав, тому суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх у повному обсязі.
Колегія апеляційного суду погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2023 року у справі № 644/2026/20 підкреслено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач не набув жодних цивільних прав чи обов`язків за правочином, який він вчинив на підставі довіреності, тому повинен повернути позивачу кошти, отримані за реалізацію транспортного засобу позивача.
В апеляційній скарзі відповідач не заперечував про те, що за довіреністю він був уповноважений у тому числі продати автомобіль, який належить позивачу, водночас не погодився із сумою стягнення, яка мала бути зменшена з урахуванням витрат відповідача, пов`язані з виконанням доручення.
Як на підставу зменшення розміру стягнутої суми, відповідач посилався на рахунки-фактури №Кл-0299 від 12.05.2021, №Кл-00525 від 17.06.2021, відповідно до яких ним витрачено на ремонт транспортного засобу (двигуна, гальмівної системи, підвіски) в загальній сумі 138 810,00 грн.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що з у фактичному користуванні відповідача автомобіль перебував з 06.03.2019 року по день його продажу 28.03.2024.
Також, з 2019 по 2022 рік відповідачем укладалися договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме, автомобіля RENAULT TRAFIC д.н.з. НОМЕР_1 .
Отже, вказане свідчить, про те, що тривалий час автомобіль позивача перебував у володінні відповідача, який ним фактично й користувався.
У суді першої інстанції та під час розгляду апеляційної скарги, а також у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечив проти врахування витрат, які на думку відповідача, понесені на ремонт автомобіля у зв`язку із виконанням доручення.
Отже, позивачем не визнано, що автомобіль потребував ремонту та відповідач поніс витрати на його ремонт та утримання у відповідності до умов доручення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами наявний спір з приводу утримання автомобіля та його ремонту. 
Оскільки відповідачем не пред`явлено вимог, у тому числі шляхом пред`явлення зустрічного позову про відшкодування позивачем витрат, пов`язаних з виконанням ОСОБА_10 ремонту транспортного засобу на загальну суму 138810 грн, судом першої інстанції при вирішенні цієї справи обґрунтовано не прийнято до уваги указані витрати. 
Посилання відповідача на норми ЦК України, якими врегульовано питання про зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язанні є помилковим, з огляду на обставини справи та відповідні висновки суду якими встановлено, що у володінні відповідача тривалий час перебував автомобіль, який ним користувався, позивачем не визнано, що автомобіль потребував ремонту та відповідач поніс витрати на його ремонт та утримання у відповідності до умов доручення. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході перегляду справи апеляційним судом, висновків суду не спростовують та не містять вказівки на підстави, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування оскарженого рішення суду, вони зводяться до необхідності переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження і яким була надана відповідна правова оцінка.
Щодо вимог апеляційної скарги на додаткове рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 квітня 2026 року колегія суддів зазначає наступне.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Частково задовольняючи заяву представника позивача - адвоката Чух В.С. про ухвалення додаткового рішення та зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу до 10 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні належні докази фактичного понесення витрат, недотримані вимоги щодо попереднього розрахунку витрат, неподані документи іншій стороні, водночас врахував критерії розумності та співмірності витрат.
При цьому, суд відхилив доводи представника відповідача щодо необхідності повернення без розгляду заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення з підстав ненадсилання її копії іншій стороні, зазначивши, що ненадсилання копії заяви іншій стороні саме по собі не є безумовною підставою для повернення такої заяви без розгляду, оскільки положення ст.270 ЦПК України не передбачають таких наслідків для заяв про ухвалення додаткового рішення.
Колегія суддів погоджується із даними висновками суду першої інстанції, які узгоджуються із приписами наведених норм Закону.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний про подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, надав заперечення і відповідне клопотання про зменшення вказаних витрат, що свідчить про відсутність порушення його процесуальних прав та принципу змагальності сторін.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У пункті 268 рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України» за заявою № 19336/04 ЄСПЛ також нагадав, що згідно з практикою Суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям.
Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Процесуальним законодавством визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У справі, що переглядається, встановлено, що між позивачем та адвокатом Чух В.С. укладено договір про надання правничої допомоги № 48 від 22 грудня 2025 року (а.с.177).
В пункті 4 розділі «Умови договору» договору визначено порядок оплати послуг клієнтом, зокрема: за надання правових послуг з виконання умов договору замовник вносить виконавцю завдаток грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн.
В Акті про надання правничої допомоги за договором № 48 від 22.12.2025 зазначено, що адвокатом надано такі послуги: зустріч з клієнтом, ознайомлення з наявними у клієнта документами, усні консультації з приводу виниклих правовідносин з опонентом, укладання Договору про надання правничої допомоги адвокатом – 1 000 грн; оформлення повноважень на ведення справи в суді та реєстрації по справі в електронному суді, ознайомлення з матеріалами справи в суді – 3 000 грн; консультація клієнту після ознайомлення з матеріалами справи – 1 000 грн; моніторинг законодавства, аналіз судової практики по аналогічним справам, правові позиції Верховного Суду – 3 000 грн; ознайомлення з відзивом на позовну заяву, усні заперечення – 3 000 грн; участь в судових засіданнях – 3 х 3 000 грн = 9 000 грн (а.с.178).
Зазначені вище послуги були в повному обсязі оплачені позивачем (а.с.179).
Здійснивши аналіз вищенаведених послуг, колегія суддів звертає увагу на те, що категорія даної справи не є шаблонною для сторони позивача, а відтак затрати часу на підготовку документів та позовної заяви є значними, позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, тому, виходячи з вищенаведених критеріїв і обставин даної справи, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду та Європейського Суду, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та законність висновків суду першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного додаткового рішення.
Посилання апелянта на те, що стороні відповідача не надсилалися документи щодо ухвалення додаткового рішення у справі, не заслуговує на увагу та були предметом розгляду судом першої інстанції, який вірно зазначив, що не надсилання копії заяви іншій стороні саме по собі не є безумовною підставою для повернення такої заяви без розгляду, оскільки положення ст.270 ЦПК України не передбачають таких наслідків для заяв про ухвалення додаткового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції, без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, зокрема судового збору, немає.
Представником ОСОБА_1 адвокатом Чух В.С. через систему «Електронний суд» подано клопотання про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу за перегляд рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 березня 2026 року та за перегляд додаткового рішення цього ж суду від 16 квітня 2026 року у загальному розмірі 20000 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Чуха В.С. до клопотання про ухвалення додаткового рішення додав: копію Договору № 25 про надання правничої допомоги адвокатом від 10.06.2026, копію Актів про надання правничої допомоги від 24.08.2026, копію квитанцій до прибуткового касового ордера № 25 від 10.06.2026 на суму по 10 000 грн.
Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що рішення суду залишено без змін, керуючись принципами розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 березня 2026 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 квітня 2026 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 31 серпня 2026 року.

Головуючий: Судді: