Унікальний номер справи 368/2008/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9148/2026
Головуючий у суді першої інстанції А. М. Блащук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
22 липня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Національний музей народної архітектури та побуту України

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 03 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Блащука А. М., в примішенні Подільського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 року     ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Національного музею народної архітектури та побуту України про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що наказ № 598-К від 25.09.2024 видано відповідачемвсупереч вимог трудового законодавства, безврахування причин запізнення позивача на роботу, без доведеннянаявності саме вини позивача у такому запізненні.
Позивач вказувала, що сам по собі акт від 09.09.2024 про її запізнення на робоче місце не доводить наявності винного проступку в її діях, а письмові пояснення, надані 10.09.2024, були проігноровані керівництвом НМНАПУ, як і прохання позивача надати офіційну відповідь, чому службовий транспорт, який надається саме адміністрацією підприємства, запізнився та чому змінився графік, що був незмінним протягом всіх 16 років роботи. Також позивачу не було повідомлено, яким чином вона має потрапити на робоче місце раніше, ніж приїде службовий автобус.
З урахуванням зазначеного позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора Національному музеї народної архітектури та побуту України №598-К від 25.09.2024про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.
Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 03 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про те, що вона була обізнана про зміну графіку руху автобусу, яке безпосередньо її стосувалось, не відповідає дійсним обставинам справи. Висновки суду про систематичність зміни графіку руху автобусу та про обізнаність про це позивача суперечать матеріалам справи і базуються виключно на усних твердженнях відповідача.
Суд прийняв позицію відповідача, не підкріплену жодним доказом та навіть не взяв до уваги той факт, що ця позиція не узгоджується з позицією генерального директора НМНАПУ, викладеною у листі вих. №495/1 від 14.10.2024. 
Звернуто увагу суду на те, що судом першої інстанції взагалі не було надано жодної правової оцінки положенням Колективного договору, які є обов`язковими як для працівників, так і для роботодавця, тобто, по суті, вони були просто проігноровані. Судом не було враховано, що у п.7.5 Колективного договору на 2021-2025 роки між адміністрацією та трудовим колективом НМНАПУ зазначено, що «Адміністрація за наявності ресурсів забезпечує безкоштовне перевезення працівників НМНАПУ на роботу та з роботи до зупинки міського громадського транспорту».
Крім того, судом першої інстанції було проігноровано і той факт, що відповідач не зміг довести наявність саме вини позивача у її запізненні на робоче місце 09.09.2024. При тому, що судом у тексті рішення неодноразово наголошується на тому, що оголошення позивачу догани без встановлення її вини суперечить вимогам статті 147 КЗпП України. В свою чергу запізнення працівника, який добирається на роботу службовим транспортом, виключає вину самого працівника, адже він фізично не може з`явитися на робочому місці раніше, ніж туди доїде службовий автобус. Оскільки працівник не був обізнаний про зміну графіку руху музейного автобусу, він не може нести відповідальність за запізнення, що є результатом такої необізнаності. Суд першої інстанції не зазначив, які саме дії могла та повинна була вчинити позивач для недопущення запізнення, якщо вона прибула на роботу службовим транспортом (що не заперечується відповідачем), організацію якого здійснює сам відповідач.
Також зауважила, що суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги цілу низку доводів позивача, викладених у позовній заяві. Судом першої інстанції був абсолютно проігнорований довід позовної заяви про те, що ці пів години запізнення з вини відповідача повністю відпрацьовані позивачем. У ситуації, яка склалася, відсутня не лише вина позивача, а й будь-які негативні наслідки через вимушене запізнення останньої на роботу.
Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі диспозитивності та почав з`ясовувати обставини, які не мають жодного відношення до предмету спору, взявши до уваги доводи відповідача про те, що позивач нібито запізнилась й в інші дні. Позивач оскаржує виключно наказ №598-К від 25.09.2024, яким її притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за запізнення на робоче місце саме 09.09.2024. Будь-які інші запізнення чи дисциплінарні проступки в оскаржуваному наказі позивачу у вину не ставляться, в силу чого не можуть бути предметом розгляду в даній справі та не можуть мати жодного правового значення для вирішення цієї справи.
Апелянт зазнчає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв та врахував відзив, поданий з порушенням встановленого процесуального строку, що є істотним порушенням норм процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обрання ефективного способу захисту судом зазначив, що позовна вимога про зняття догани з позивача не є позовною вимогою, а є наслідком визнання спірного наказу незаконним. Проте, дане твердження суперечить прохальній частині позовної заяви, оскільки позивачем заявлялась саме вимога визнати наказ №598-К від 25.09.2024 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани касира квиткового ОСОБА_1 , незаконним та скасувати його, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача. Така невідповідність висновків суду змісту матеріалів справи додатково свідчить про поверхневе ознайомлення судом з матеріалами справи, що в свою чергу виключає всебічне, повне та об`єктивне дослідження судом наявних у справі доказів та суперечить засадам цивільного судочинства.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених в ній доводів.
Представники відповідача Філюк О.В. та Любаренко І. О. у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обгрнутоване, посилаючись на відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно достатті 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.
Судом встановлено, що відповідно до наказу № 44 від 27.05.2008 ОСОБА_1 з 12.05.2008 працювала на посаді касира квиткового відділу бухгалтерського обліку та фінасово - планової діяльності у Національному музеї народної архітектури та побуту України по трудовому договору, укладеному на невизначений строк.
Згідно з п. 5.1. посадової інструкції касира квиткового відділу бухгалтерського обліку та фінансів режим роботи визначається відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку встановлених у музеї та трудовим договором.
Відповідно до п. 3.3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного музею народної архітектури та побуту України режим роботи працівників встановлений з 9:00 години ранку до 18:00 години. 
Позивач із вказаними правилами була ознайомлена, що не заперечувала під час розгляду справи.
Із матеріалів справи вбачається, що касир квиткового відділу бухгалтерського обліку та фінасово - планової діяльності ОСОБА_1 09.09.2024 запізнилася на роботу на 30 хвилин, що було зафіксовано відповідним актом. В цей же день уповноваженими особами музею було запропоновано ОСОБА_1 надати свої пояснення щодо свого запізнення на роботу, однак остання від надання пояснень відмовилась, що було зафіксовано відповідним актом від 09.09.2024.
10.09.2024    ОСОБА_1 подала письмові пояснення щодо свого запізнення 09.09.2024. 
13.09.2024 безпосереднім керівником позивача завідувачем сектору реалізації контролю Лазюк Т. О. подано доповідну записку з приводу постійних запізнень     ОСОБА_1 на роботу.
Наказом Генерального директора Національному музеї народної архітектури та побуту України №598-К від 25.09.2024 до  ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дісципліни, а саме запізнення на роботу 09.09.2024 на 30 хв. 
З наказом № 598-К від 25.09.2024 позивач ознайомлена, що підтверджується її підписом на зазначеному вище наказі.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно з частиною другою статті 140 КЗпП України щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана чи звільнення.
Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (частина перша статті 147-1 КЗпП України).
Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України).
При вирішенні питання про правомірність притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності підлягає з`ясуванню, в чому конкретно проявилось порушення трудової дисципліни, чи додержані власником або уповноваженим ним органом, передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи правомочним органом накладено дисциплінарне стягнення, чи не закінчився для цього встановлений строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при обранні виду стягнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають із правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; ознакою порушення працівником трудової дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі оголошення догани, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника.
У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість.
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 461/8132/17 (провадження № 61-9697св19).
У постанові Верховного Суду від 18 березня 2024 року у справі № 607/9072/22 зроблено висновок, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків.
Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності».
Під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17.
Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності не має значення, чи призвів вчинений ним дисциплінарний проступок до настання реальних негативних наслідків. Для накладення дисциплінарного стягнення цілком достатньо фіксації самого факту винного вчиненого працівником порушення трудової дисципліни, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована тільки при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 359/4316/17 та від 30 березня 2020 року у справі № 489/7807/18.
У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 354/389/23 зроблено висновок, що: «Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. Водночас роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку».
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що: «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами».
Указаний правовий висновок підтриманий також Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі № 711/8227/16-ц, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 754/4355/17, від 08 жовтня 2020 року у справі № 202/2817/19.
У справі, яка переглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймаючи посаду касира квиткового відділу бухгалтерського обліку та фінасово - планової діяльності 09.09.2024 запізнилася на роботу на 30 хв., що стало підставою застосування до неї роботодавцем дисциплінарного стягення у вигляді догани. 
Дослідивши оскаржуваний наказ на предмет наявності складових дисциплінарного проступку за який позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, апеляційний суд встановив, що роботодавець пов`язував застосування дисциплінарної відповідальності до позивача за те, що вона порушила трудову дисципліну і допустила запізнення на роботу, що є дисциплінарним проступком та порушенням Правил внутрішнього трудового розпорядку Музею.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що позивачем було скоєно дисциплінарний проступок, а саме запізнення на роботу 09.09.2024 на 30 хв, Національним музеєм народної архітектури та побуту України було дотримано процедуру притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, визначену чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки оспорюваний позивачем наказ про застосування заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідає вимогам трудового законодавства, процедура його винесення дотримана, ступінь тяжкості врахована, він достатньою мірою відповідає вжитим заходам дисциплінарного стягнення, строки не порушені, а тому оскаржуваний наказ не може визнаватись незаконним та не підлягають скасуванню.
Доводи апеляційної скарги щодо необізнаності позивача про зміну роботи графіка руху музейного автобуса колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки зібраними у справі доказами повністю підтверджується, що графік руху автобуса корегувався залежно від режиму роботи музейних доглядачів - у літній період з 09:00 до 18:00, у зимовий період з 10:00 до 16:00. 
ОСОБА_1 , яка працювала в музеї понад 16 років (з травня 2008 року) неодноразово стикалася зі зміною графіку руху музейного автобуса у зв`язку зі зміною сезону та відповідною зміною режиму роботи музейних доглядачів. Відтак твердження апелянта про те, що графік автобуса був незмінним протягом 16 років не відповідає дійсності та спростовується багаторічною практикою роботи музею.
Позивач мала розуміти, що за відсутності у неї можливості приїздити на роботу на 9.00 год службовим автобусом, вона повинна була добиратися до місця роботу самостійно, з урахуванням часу, необхідного для прибуття на роботу на 09:00 год, що є її трудовим обов`язком. 
Посилання апелянта на лист генерального директора НМНАПУ вих. № 495/1 від 14.10.2024 не спростовує обізнаності позивача про необхідність знаходитись на робочому місці о 9.00 год. 
У зазначеному листі лише пояснено причину прийнятого рішення - організацію доїзду працівників відповідно до режиму роботи музейних доглядачів, які складають більшість працівників музею. Цей лист підтверджує, що рішення про зміну графіку руху музейного автобусу було прийнято з урахуванням інтересів більшості працівників, а не з метою дискримінації позивача.
Твердження апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_1 у запізненні на роботу, колегія суддів оцінює критично, так як у даному випадку поважні причини запізнення у позивача відсутні. Із матералів справи вбачається запізнення ОСОБА_1 на роботу 09.09.2024. Таке її запізнення на роботу свідчить про свідоме невиконання позивачем своїх трудових обов`язків та наявність у неї вини у вчиненні дисциплінарного проступку. Суд першої інстанції правильно встановив наявність вини позивача та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання наказу незаконним.
Апелянт посилається на положення Колективного договору на 2021-2025 роки між адміністрацією та трудовим колективом НМНАПУ, зокрема на п. 7.5 (про забезпечення безкоштовного перевезення працівників за наявності ресурсів), п. 1.5 (про обов`язок сторін інформувати одна одну про прийняття рішень з питань, що стосуються соціально-економічних інтересів працівників) та п. 1.17 (про заборону одностороннього розірвання договору), стверджуючи, що зміна графіку руху музейного автобуса є односторонньою зміною істотних умов праці, здійсненою з порушенням процедури, передбаченої статтею 32 КЗпП України.
Проте такі твердження апелянта повністю суперечать матеріалам справи та встановленим судом обставинам.
Так, пункт 7.5 Колективного договору прямо передбачає, що адміністрація забезпечує безкоштовне перевезення працівників «за наявності ресурсів». 
Зазначене положення не встановлює безумовного обов`язку роботодавця забезпечувати доставку кожного працівника на роботу саме музейним автобусом у конкретний час. 
Роботодавець має право коригувати графік руху службового транспорту залежно від виробничої необхідності, наявності ресурсів та режиму роботи більшості працівників.
Отже, зміна графіку руху музейного автобуса у зв`язку зі зміною режиму роботи музейних доглядачів не є зміною істотних умов праці у розумінні статті 32 КЗпП України. 
Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України істотними умовами праці є системи та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. 
Користування службовим автобусом не є пільгою або істотною умовою праці, зафіксованою у трудовому договорі позивача. 
У посадовій інструкції та трудовому договорі ОСОБА_1 не зафіксовано обов`язок роботодавця забезпечувати її доставку на роботу саме музейним автобусом у конкретний час. 
Таким чином, у даному випадку позивач була проінформована про зміну графіку при кожному її запізненні (які вона допускала до 09.09.2024), що підтверджується матеріалами справи. 
Хибними є доводи апеляційної скарги про те, що зміна графіку автобуса є дискримінаційною, оскільки графік руху музейного автобуса корегується з урахуванням режиму роботи музейних доглядачів, які становлять більшість працівників музею. Така практика є об`єктивно виправданою та не спрямована на дискримінацію позивача.
Щодо звітів та акту виконаних робіт за 09.09.2024, суд правильно не взяв їх до уваги як доказ відсутності вини позивача, оскільки наявність чи відсутність негативних наслідків (продаж квитків) не є обов`язковою умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Достатньо самого факту винного порушення трудової дисципліни. А крім того, відповідач наклав на ОСОБА_1 самий м`який вид дисциплінарного стягнення.
Крім того, звіти підтверджують, що перший квиток 09.09.2024 було придбано о 10:33, тобто після прибуття позивача на роботу, що свідчить про те, що запізнення позивача вплинуло на роботу музею і відвідувачі не мали можливості придбати квитки до появи ОСОБА_1 на робочому місці в цей день. 
Щодо наказів № 534-К від 29.08.2024 та № 600-К від 26.09.2024, якими змінювався графік роботи музейних доглядачів, суд правильно не взяв їх до уваги як доказ відсутності вини позивача. Зазначені накази стосуються режиму роботи музейних доглядачів, а не безпосередньо графіку руху музейного автобуса. Графік руху автобуса корегується з урахуванням режиму роботи більшості працівників музею, і така практика у Музеї є усталеною.
Таким чином, обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Судом вірно проаналізовано та надано вірну оцінку тому, що позивачем допущено порушення виконання умов трудового розпорядку, ОСОБА_1 09.09.2024 запізнилась на роботу, на робоче місце прибула о 9.30 год.
Колегія суддів з урахуванням встановлених під час перегляду цієї справи обставин дійшла висновку, що наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності винесено відповідачем у повній відповідності до вимог законодавства та положень Контракту, за наявності повноважень на прийняття такого рішення та у встановлений спосіб, відтак відсутні підстави для визнання його незаконним та його скасування у судовому порядку.
Ураховуючи те, що в ході розгляду справи незаконінсть застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани не знайшла свого об`єктивного підтвердження, суд першої інстанції обгрунтовано визнав безпідставною та відмовив ОСОБА_1 у задоволені вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із порушенням трудового розпорядку (спізнення на роботу 09.09.2024). 
Колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування наказу № 598-К від 25.09.2024 достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.
Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що Національним музеєм народної архітектури та побуту України дотримано процедуру притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, визначену чинним законодавством.
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м.Києва від 03 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 31 липня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна