ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року | Справа №160/8836/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

09.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням;
- зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 05 квітня 2026 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що подав рапорт про звільнення по команді за власним бажанням, однак керівництвом рапорт не прийнято. Вважає протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням. З урахуванням обставин, викладених у позові, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 14 квітня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/8836/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 20.04.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відсутні підстави для звільнення позивача за власним бажанням, оскільки особливості звільнення зі служби ініціативною особою передбачені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення №114). Відповідно до п.68 Положення № 114 особа, що виявила бажання звільнитися за власним бажанням, попереджає прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ним рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подає рапорт за командою. Рапорт позивача від 05.01.2026 не містить посилання на конкретну дату, з якої позивач бажав звільнитись зі служби у поліції, а також відсутня резолюція безпосереднього керівника позивача. Отже, в даному випадку відповідачем не допущено дій у вигляді невидачі наказу про звільнення позивача, оскільки законодавством не встановлено такий обов`язок до спливу тримісячного строку. Позивача повідмолено, що його рапорт залишено без реалізації. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходить службу на посаді інспектора взводу № 2 роти № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " з квітня 2023 року.
05 січня 2026 року позивач подав рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням, який зареєстровано за №298/2026 від 08 січня 2026.
06 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав рапорт (трек-номер Нової Пошти 59 0015 7108 9206) про надання відомостей щодо розгляду рапорту про звільнення від 05 січня 2026 року. Вказаний рапорт надійшов до Міністерства внутрішніх справ України 07 лютого 2026 року.
05 лютого 2026 року Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надав Лист № 1788-2026 «Про надання інформації», в якому зазначено, що відповідно до підпунктом "ж" пункту 64 Положенням №1144 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
14 лютого 2026 року позивач подав повторний рапорт відповідачу (трек-номер Нової Пошти 59 0015 7768 5028), в якому підтвердив своє бажання звільнитися та просив вважати датою звільнення 05 квітня 2026 року. Вказаний рапорт надійшов до Міністерства внутрішніх справ України 15 лютого 2026 року.
07 квітня 2026 року позивач подав рапорт до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № П-19720, в якому ОСОБА_1 наполягає на виконанні вимог пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII.
Позивач вважає, що листом (№ 1788-2026 від 05 лютого 2026 року) відповідач неправомірно застосовує підпункт «ж» пункту 64 Положення № 114, який суперечить положенням пункту 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII.
Позивач зазначає, що вказана бездіяльність відповідача порушує його права, гарантовані пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114; статтею 20 Закону України «Про звернення громадян»; статтею 19 Конституції України, у зв`язку з чим звернувся до суду з вищезазначеним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, а також доводам відповідача у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Приписами Положення №114 передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.
Відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Згідно з підпунктом "ж" пункту 64 Положення №116 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (пункт 68 Положення №114).
Положення №114 є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.08.2021 у справі № 826/7075/16, до правовідносин щодо звільнення поліцейських зі служби за власним бажанням підлягає застосуванню пункт 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, який встановлює обов`язок працівника попередити керівництво про звільнення за три місяці до звільнення.
При цьому Верховний Суд зробив висновок про можливість звільнення працівника поліції (за власним бажанням) у більш стислі строки, аніж через три місяці від дати попередження (подання рапорту). Однак, для цього має бути обопільна згода/намір двох сторін того, хто звертається з таким рапортом, і того/тих, хто ухвалює рішення про звільнення.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що подання поліцейським рапорту про звільнення за власним бажанням саме по собі не породжує безумовного обов`язку керівника видати наказ про звільнення у визначену працівником дату.
Натомість на відповідача покладається обов`язок розглянути поданий рапорт у порядку, встановленому законодавством, та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення.
Як встановив суд, рапорт позивача від 05.01.2026 був зареєстрований за №298/2026 від 08.01.2026.
У відповідь на звернення позивача щодо результатів розгляду зазначеного рапорту Департаментом поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надано лист від 05.02.2026 №1788-2026, у якому позивача повідомлено про правові підстави звільнення зі служби за власним бажанням із посиланням на підпункт «ж» пункту 64 Положення №114.
Даний рапорт ДПОП «ОШБ «Лють» був зареєстрованим у Департаменті 08.01.2026 за № 298-2026.
Департаментом було надано відповідь від 05.02.2026 № 1788-2026 на рапорт позивача від 08.01.2026 за № 298-2026 із роз`ясненнями нормативно-правової бази щодо правових підстав для звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.
Позивач повторно направив рапорт від 06.02.2026, який зареєстрований у Департаменті за № 2238-2026 від 13.02.2026 щодо надання відомостей про стан його рапорту від 08.01.2026.
Позивач повторно направив рапорт від 14.02.2026, який зареєстрований у Департаменті за № 2524-2026 від 19.02.2026 про те, що він просить вважати його дату звільнення від 05.04.2026.
Департаментом від 10.03.2026 за № 3526-2026 направлено відповідь позивачу, про те, що в управлінні кадрового забезпечення в межах компетенції розглянуто рапорт позивача від 08.01.2026 № 298-2026, і відповідь позивачу надана листом Департаменту від 05.02.2026 № 1788-2026.
Департаментом від 17.04.2026 № 5687-2026 надано позивачу відповідь про те, що його рапорт за № 298-2026 від 08.01.2026 про звільнення за власним бажанням розглянутий.
Рапорт позивача залишений без реалізації, з правових підстав, які були зазначені у листі.
У матеріалах справи, наявний ще один рапорт позивача від 07.04.2026, який залишився не прокоментованим представником відповідача
Міністерством внутрішніх справ України скаргу позивача переслали до Національної поліції України, та у свою чергу, на виконання резолюції керівника Національної поліції Олександра Фацевича, Департаментом від 05.05.2026 № 6692-2026 було надано відповідь позивачу про те, що позивача вже було проінформовано листами ДПОП «ОШБ «Лють» від 05.02.2026 № 1788-2026, від 10.03.2026 за № 3526-2026, від 17.04.2026 № 5687-2026, щодо результатів розгляду рапорту позивача від 08 січня 2026 року за № 298-2026.
Проінформовано про те, що наказом ДПОП «ОШБ «Лють» від 17.04.2026 № 227 о/с «Про застосування дисциплінарних стягнень» до позивача застосовано захід дисциплінарного впливу у виді звільнення зі служби в поліції.
Отже, доводи позивача про те, що відповідач взагалі не розглянув його рапорти, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
В свою чергу дії - це юридичні факти, які пов`язані з волею суб`єктів правовідносини; це поведінка людей; зовнішнє вираження волі людини. Відмінна риса даного виду юридичних фактів полягають у тому, що норми права пов`язують з ними юридичні наслідки саме в силу вольового характеру юридичних дій.
Юридичні дії - це вчинки особи, акти державних органів, інших суб`єктів, що відбуваються за волевиявленням суб`єкта правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.12.2022 у справі № 990/64/22 зробила висновок, що після прийняття суб`єктом владних повноважень рішення за результатами розгляду звернення належним способом захисту є оскарження такого рішення, а не окремих дій чи бездіяльності, які, на думку позивача, були допущені під час його розгляду. Неправомірність окремих дій або бездіяльності під час розгляду звернення після прийняття рішення може бути підставою для оскарження саме цього рішення, але не самостійним предметом судового розгляду.
За таких обставин суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо розгляду рапортів позивача про звільнення за власним бажанням.
Крім того похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача звільнити позивача зі служби в Національній поліції України з 05 квітня 2026 року також не підлягає задоволенню, оскільки її задоволення можливе лише за умови встановлення судом протиправності поведінки відповідача, чого під час розгляду цієї справи не встановлено.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Позивач просить звільнити його з 05.04.2026. Однак видання наказу про звільнення належить до дискреційних повноважень керівника органу поліції і суд не вправі підміняти суб`єкта владних повноважень та приймати замість нього кадрове рішення. 
Згідно з вимогамистатті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно достатті 90 КАС Українисуд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням встановлених обставин, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук