Справа № 216/6548/25
провадження 2/216/852/26

РІШЕННЯ
іменем України

06 липня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Цимбалістенко О.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Таганської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Центрально- Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради про визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, суд –

ВСТАНОВИВ: 
Позивач звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із зазначеним позовом, посилаючись на те, що, на підставі рішення виконкому Центрально – Міської райради народних депутатів міста Кривого Рогу від 18 лютого 1988 року № 39 отримала ордер № 587 згідно до якого, ОСОБА_1 та її родині - ОСОБА_4 , чоловік, ОСОБА_3 , син, ОСОБА_2 , син, було надано право на зайняття жилого приміщення – квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірваний, в даній квартирі він не проживає та не зареєстрований багато років.
Відповідачі по справі, діти позивача, не мешкають за даною адресою більш ніж 10 років, що підтверджується актом від 07 серпня 2025 року, позивач самостійно сплачує комунальні платежі за квартиру, фактично в ній проживає сама, не має можливості оформити субсидію, оскільки зареєстровані сини, які свою чергу, знятися з реєстраційного обліку вони відмовляються, відповідачі не мають ключів від квартири, не зберігають і ній свої речі, квартирою вони не користуються , не сплачують комунальні платежі, натомість, комунальні платежі нараховуються на всіх зареєстрованих осіб, внаслідок чого комунальні служби звертаються до суду задля примусового стягнення заборгованості, через що у позивача постійно блокуються банківські карти, позивач позбавлена права оформити субсидію, тому що в квартирі зареєстрований повнолітні діти позивача – відповідачі по справі, які є працездатного віку, тому у призначенні субсидії відмовляють, окрім того, позивач не має можливості розпочати процес приватизації даного житла, у зв?язку з чим, змушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом зняття реєстрації. 
І. Стислий виклад позиції учасників справи
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , участі не брала, її представник адвокат Кафтасьєва Г.В. подала до суду заяву в якій просить розгляд справи без її участі та участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з ’явився, засобами поштового зв?язку надав до суду заяву про визнання позову, окрім того, його представник – адвокат Морозов В.О. надав до суду заяву про визнання позовних вимог. 
Відповідач ОСОБА_2 про розгляд повідомлений справи належним чином, шляхом направлення позовної заяви та судові повістки за адресою місця реєстрації, яка повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за даною адресою».
Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою.
До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц.
У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. 
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 
ІІ. Рух справи
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою Центрально – Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони повідомлені про час та дату судового засідання та подали заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, суд проходить до висновку про задоволення позовних вимог .
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази
На підставі рішення виконкому Центрально – Міської райради народних депутатів міста Кривого Рогу від 18 лютого 1988 року № 39 отримала ордер № 587 згідно з яким, позивачу та членам її родини, а саме чоловіку та синам було надано право на зайняття жилого приміщення – квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Родинні відносини позивача та відповідачів, підтверджуються свідоцтвами про народження, відповідно до яких ОСОБА_1 є мамою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 397, та мамою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 190.
Актом від 07 серпня 2025 року, складеного за підписом сусідів, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , понад 10 років.
ІV. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше з підстав і в порядку, передбачених законом.
Так, згідно до ч.ч. 1, 2 ст. ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім?ї понад шість місяців були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути подовжено наймодавцем, а в разі спору – судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім?ї понад шість місяців у випадках, перелік яких наведений у частині 3 цієї статті. 
При прийнятті рішення по суті справи, суд також керується роз`ясненнями, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, де зазначено, що у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідачів у спірному помешканні.
Суд приймає визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_3 . 
Враховуючи те, що відповідно до ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, виконком районної у місті ради змушений звернутися до суду.
Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК У строки у жилому приміщенні без поважних причин. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
Висновки за результатами розгляду справи.
Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, оскільки відповідачі залишили спірне житлове приміщення більше десяти років, не намагаються повернутись до нього. Пояснень, щодо поважності не користування житлом відповідачами не надано, відповідачем подано заяву про визнання позовних вимог, отже є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності вказаних осіб понад встановлені строки.
Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідачі по справі понад шість місяців не проживають на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.
Керуючись ст. ст. 9, 71, 72 ЖК , ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 89, 228-229, 263, 265, 280-283, 288 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради про визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщеннями саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи згідно з п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 
- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 
- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, КОД ЄДРПОУ 05520744, 50101, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1
Повний текст рішення складений 06 липня 2026 року.

Суддя         О.В.ЦИМБАЛІСТЕНКО