ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 р. | Справа № 440/3993/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2026, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 13.05.26 у справі № 440/3993/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області (далі також – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії ГУ ДПСС у Полтавській області, що виразилися у використанні анонімної/підробної скарги як підстави для проведення перевірки; 
- зобов`язати відповідача надати: копію скарги, дату, час та спосіб її надходження, вхідний реєстраційний номер, сторінку журналу реєстрації звернень, дані щодо особи скаржника; 
- зобов`язати відповідача встановити особу скаржника та надати підтвердження його існування; 
- викликати скаржника " ОСОБА_2 " у судове засідання; 
- врахувати матеріали кримінального провадження № 42025172050000053 від 12.05.2025; 
- у разі підтвердження відсутності скаржника або недійсності документа - визнати перевірку та її результати незаконними і постанову № 39 недійсною.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року позовну заяву залишено без руху через уточнення позовних вимог та надання заяви про поновлення строку звернення до суду.
29 квітня 2026 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , яка частково усуває недоліки позовної заяви. 
Так, позивачем надано до суду позовну заяву з уточненими позовними вимогами, в якій позивач просить визнати протиправними дії ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області щодо проведення перевірки на підставі неналежного звернення.
Також позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій останній посилається на те, що ним вживалися певні заходи для з`ясування обставин справи, а саме: направлялися запити до Держпродспоживслужби, була подана заява до правоохоронних органів щодо можливого підроблення скарги, були внесені відомості до ЄРДР, подано заяву про визнання потерпілим. У зв`язку з чим позивач уважає, що ним не пропущений строк звернення до суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01 травня 2026 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви до 08 травня 2026 року.
08 травня 2026 року до суду надійшла заява позивача про поновлення строку звернення до суду, в якій останній не заперечував про те, що дійсно знав про факт проведення перевірки у серпні 2024 року, проте він був позбавлений можливості перевірити законність підстав перевірки, оскільки відповідач не надав повного тексту звернення, наданий документ був неповним та нечитабельним і не дозволяв оцінити його достовірність.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції ст. 55 Конституції України, ст. 2, 6, 9, 77, 122, 123, 169 КАС України, просить скасувати ухвалу, визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зауважує, що судом не враховано тривале ненадання відповідачем повної інформації; неможливість своєчасного встановлення обставин можливого підроблення; наявність кримінального провадження; нові істотні обставини, встановлені після отримання офіційних відповідей; об`єктивну неможливість своєчасного звернення до суду без отримання відповідних доказів.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Мотивами оскаржуваної ухвали є відсутність правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновлення строку звернення до суду, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що причини, з яких позивачем пропущено строк звернення до суду, не були об`єктивно непереборними, пов`язаними з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, натомість залежали від волевиявлення позивача, а відтак не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку звернення до суду. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем вимоги ухвали суду від 09 квітня 2026 року про залишення позовної заяви без руху та ухвали від 01 травня 2026 року про продовження позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви не виконано, недоліки позовної заяви не усунуто, що є підставою для повернення позовної заяви відповідно до пункту 1 частини у статті 169 КАС України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції, з урахуванням такого.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За приписами статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, офіційного з`ясування всіх обставин справи.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, форма та зміст якої визначаються статтею 160 КАС України.
Частиною першою статті 160 КАС України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з частиною першою статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Частиною другою статті 169 КАС України визначено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Разом із тим колегія суддів зауважує, що частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як свідчать матеріали справи, позивач оскаржує підстави проведення перевірки, яка була здійснена 08.08.2024 ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області на підставі звернення громадянина, та за результатами якої було прийнято постанову № 39 від 08.08.2024 про накладення штрафу за порушення Закону України “Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин”.
У заявах про поновлення строку звернення до суду та в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ним вживалися певні заходи для з`ясування обставин справи, а саме: направлялися запити до Держпродспоживслужби, була подана заява до правоохоронних органів щодо можливого підроблення скарги, були внесені відомості до ЄРДР, подано заяву про визнання потерпілим. На момент проведення перевірки позивач не мав об`єктивної можливості встановити відсутність належної правової підстави її проведення, оскільки відповідачем не було надано повного тексту звернення, відсутня можливість ідентифікувати особу заявника, не підтверджено факт подання звернення, а також наданий документ був неповним та нечитабельним і не дозволяв оцінити його достовірність. Саме після отримання офіційних відповідей, а також після внесення відомостей до ЄРДР у позивача виникли обґрунтовані сумніви щодо законності походження документа, який був використаний відповідачем, і позивач отримав об`єктивну можливість належним чином оцінити характер порушення своїх прав та звернутися до суду.
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Колегія суддів уважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).
Колегія суддів зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Відповідно до частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі № 805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі № 807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19 Верховним Судом викладені висновки про те, що "поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
У даному випадку суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач сам підтвердив, що в серпні 2024 року він знав про існування звернення, яке було підставою проведення перевірки, проте в зв`язку з певними "недоліками" даного звернення він був позбавлений можливості перевірити законність підстав перевірки.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування звернення під час оскарження постанови про накладення штрафу № 39 від 08.08.2024 до Полтавського окружного адміністративного суду. Крім того, як слідує з рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/10879/24, це звернення міститься в матеріалах даної адміністративної справи та йому була надана оцінка судом. Позивач не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами адміністративної справи № 440/10879/24 під час розгляду відповідно до вимог ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України.
Направлення запитів до відповідача для отримання заяви громадянина ОСОБА_2 не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки звертаючись із указаними запитами, позивач знав про існування зазначеної заяви, яка була підставою проведення перевірки, і отримання позивачем офіційних відповідей на вказані запити не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що із запитами до відповідача позивач звертався з липня 2025 року, тоді як про порушення своїх прав дізнався ще в серпні 2024 року, і навіть з моменту отримання офіційних відповідей на вказані запити в липні 2025 року позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, звернувшись із позовом у квітні 2026 року.
Що стосується посилань позивача на факт внесення відомостей до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, та подання заяви про визнання потерпілим, колегія суддів зазначає, що ці обставини не встановлюють моменту, з якого позивач мав дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не змінює та не пов`язується із початком перебігу строку звернення до суду.
З огляду на викладене, в даному випадку реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строків звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, оскільки нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Зміст поданих до суду заяв про поновлення строку звернення до суду та апеляційної скарги не містять будь-яких доводів з приводу того, що позивач з серпня 2024 року не мав реальної, об`єктивної можливості звернутися до суду за захистом своїх прав у встановлений законом строк.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, є обґрунтованим і законним.
Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж колегія суддів уважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
З огляду на наведене суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з його висновками.
Доводи, які наводяться позивачем в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 у справі № 440/3993/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | Я.В. П`янова
Судді | | А.О. Бегунц   В.Б. Русанова