П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/14577/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
21 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В : 
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2026 року позов задоволено частково.
Зокрема, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо зменшення ОСОБА_1 пенсії у разі втрати годувальника: з жовтня 2024 року з 5116,78 грн до 2558,39 грн; з березня 2025 року з 5628,54 грн до 2814,27 грн.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриманих сум пенсії у разі втрати годувальника: за період з 01.10.2024 по 28.02.2025 - виходячи з розміру 5116,78 грн щомісяця; за період з 01.03.2025 по 31.08.2025 - виходячи з розміру 5628,54 грн щомісяця, з урахуванням раніше виплачених сум.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Апеляційний розгляд даної справи здійснюється судом на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 , який отримував пенсію як особа, звільнена з військової служби. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, позивачу призначено пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує зазначений вид пенсії.
З 01.09.2023 позивач навчається у Харківському національному університеті внутрішніх справ на денній формі навчання за державним замовленням. На підтвердження продовження навчання ним було подано довідку Харківського національного університету внутрішніх справ від 17.10.2024 № 222, відповідно до якої він є курсантом 2 курсу університету, а строк закінчення навчання визначено липнем 2027 року. У подальшому позивач також подав довідку цього ж навчального закладу від 26.12.2024 № 27/614, відповідно до якої він є курсантом 2 курсу денної форми навчання за державним замовленням за освітнім ступенем «бакалавр». При цьому у зазначеній довідці прямо зазначено, що ОСОБА_1 на повному державному утриманні не перебуває.
Листом від 21.02.2025 № 2696-1940/Ж-03/8-2200/25 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило позивача, що на підставі заяви та довідки Харківського національного університету внутрішніх справ від 17.10.2024 № 222 прийнято рішення про продовження виплати пенсії у разі втрати годувальника з 01.10.2024 по 31.08.2025, однак із застосуванням положень статті 32 Закону № 2262-ХІІ, тобто у розмірі 50 відсотків призначеної пенсії. У цьому ж листі відповідач зазначив, що 26.12.2024 позивач звернувся до сервісного центру та надав довідку від 26.12.2024 № 27/614, у якій зазначено, що він на повному державному утриманні не перебуває.
Крім того, відповідач послався на лист Харківського національного університету внутрішніх справ від 10.01.2025 №1/73, відповідно до якого курсанти університету забезпечуються грошовим забезпеченням, харчуванням, одностроєм, медичним забезпеченням та безоплатним проживанням. Водночас у цьому ж листі навчальний заклад повідомив, що курсанти на повному державному утриманні не перебувають.
З довідок Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про доходи за періоди з 01.07.2024 по 31.12.2024 та з 01.01.2025 по 30.06.2025 встановлено, що до жовтня 2024 року позивачу виплачувалась пенсія у розмірі 5116,78 грн щомісячно. Починаючи з жовтня 2024 року відповідач здійснював виплату пенсії у розмірі 2558,39 грн, що становить 50 відсотків призначеної пенсії. Після проведення індексації з березня 2025 року розмір призначеної пенсії становив 5628,54 грн, однак фактично позивачу виплачувалось лише 2814,27 грн, тобто також 50 відсотків від її розміру.
Вважаючи, що сам факт навчання за державним замовленням та отримання окремих видів забезпечення курсантом не є тотожним перебуванню на повному державному утриманні, а тому не може бути підставою для застосування статті 32 Закону № 2262-ХІІ та зменшення розміру пенсії у разі втрати годувальника до 50 відсотків, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно застосував до позивача положення статті 32 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки не довів наявності передбаченої цією нормою обов`язкової умови для виплати лише 50 % призначеної пенсії, а саме перебування позивача на повному державному утриманні.
Суд встановив, що навчання позивача за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання та отримання ним окремих видів державного забезпечення саме по собі не свідчить про перебування на повному державному утриманні. Навпаки, наявні у матеріалах справи довідка та лист Харківського національного університету внутрішніх справ прямо підтверджують, що позивач на повному державному утриманні не перебуває, тоді як відповідач не надав жодних належних доказів на спростування цих обставин.
За таких умов суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії у разі втрати годувальника та необхідність зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату недоотриманих сум пенсії за спірний період.
Водночас суд відмовив у задоволенні позовних вимог у частині виплати пенсії у розмірі 5628,54 грн за лютий 2025 року, оскільки матеріали справи підтверджували виникнення такого розміру пенсії лише з 01 березня 2025 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності та обґрунтованості цього рішення виключно в межах оскарженої частини та доводів апеляційної скарги.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Закон України "Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов?язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону № 1058-IV для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов?язкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов?язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні
Статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі також Закон № 2262-XII) встановлено, що вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, закладах вищої освіти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років.
Відповідно до статті 32 Закону № 2262 дітям, які втратили обох батьків, за період перебування на повному державному утриманні пенсія виплачується у повному розмірі. Іншим дітям, які перебувають на повному державному утриманні, виплачується 50 процентів призначеної пенсії.
Судом першої інстанції встановлено, що право позивача на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідачем не заперечувалося, а предметом спору є виключно правомірність застосування положень статті 32 Закону № 2262-ХІІ щодо виплати лише 50 відсотків призначеної пенсії.
Колегія суддів зазначає, що аналіз положень статей 30, 32 Закону № 2262-ХІІ свідчить про те, що законодавець пов`язує можливість виплати дитині лише 50 відсотків призначеної пенсії не з фактом навчання за державним замовленням чи отриманням окремих видів державного забезпечення, а виключно з перебуванням такої дитини на повному державному утриманні. Саме встановлення цієї юридично значущої обставини є необхідною та обов`язковою передумовою для застосування зазначеної норми.
Водночас матеріали справи свідчать про відсутність належних та допустимих доказів того, що позивач у спірний період перебував на повному державному утриманні. Навпаки, довідка Харківського національного університету внутрішніх справ від 26.12.2024 № 27/614 прямо підтверджує, що позивач на повному державному утриманні не перебуває. Аналогічна інформація міститься й у листі цього навчального закладу від 10.01.2025 № 1/73, на який посилався сам відповідач, де поряд із зазначенням про забезпечення курсантів окремими видами державного забезпечення одночасно вказано, що курсанти не перебувають на повному державному утриманні.
Таким чином, сам по собі факт забезпечення курсантів грошовим забезпеченням, харчуванням, форменим одягом, медичним забезпеченням чи проживанням не свідчить про наявність передбаченого статтею 32 Закону № 2262-ХІІ юридичного факту перебування особи на повному державному утриманні та не може автоматично бути підставою для зменшення розміру пенсії у зв`язку із втратою годувальника.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідач безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 32 Закону № 2262-ХІІ, у зв`язку з чим дії щодо виплати позивачу лише 50 відсотків призначеної пенсії є протиправними.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обраного способу захисту порушеного права. Оскільки відсутність юридичного факту перебування позивача на повному державному утриманні виключає можливість виплати йому лише половини призначеної пенсії, відповідач не мав дискреційних повноважень щодо визначення іншого розміру такої виплати. Відтак належним та ефективним способом захисту є саме зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманих сум пенсії за спірний період з урахуванням раніше виплачених коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача та прийнято рішення про виплату пенсії у повному розмірі, а тому відсутні підстави для зобов`язання здійснити нарахування та виплату недоотриманих сум пенсії, колегія суддів відхиляє.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного виконання відповідачем такого перерахунку та здійснення виплати позивачу недоотриманих сум пенсії.
Саме лише посилання апелянта в апеляційній скарзі на прийняття відповідного рішення без надання документів, які б підтверджували його виконання та фактичне перерахування коштів позивачу, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Також безпідставними є доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки про порушення свого права позивач дізнався з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 21.02.2025, яким його повідомлено про відсутність підстав для виплати пенсії у разі втрати годувальника у повному розмірі, після чого звернувся до суду в межах шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України.
Отже, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.