Номер провадження 2-а/754/308/26
Справа №754/11038/26
РІШЕННЯ 
Іменем України
(повне виготовлено 10.07.2026)
09 липня 2026 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя О. Грегуль, секретар судового засідання І. Чебанова, справа № 754/11038/26
ОСОБА_1 – позивач
Департамент патрульної поліції – відповідач
Вимоги позивача: визнання протиправною та скасування постанови
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвокати позивача
Кубрак О.І. – представник відповідача
ВСТАНОВИВ:
18.06.2026 головуючому канцелярією суду передано сформовану в системі «Електронний суд» справу за адміністративним позовом у якому не погоджуючись із притягненням до відповідальності, позивач просить поновити пропущений строк на оскарження постанови, визнати протиправною та скасувати постанову серія ЕНА № 6612053 від 04.02.2026 за ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Ухвалою суду від 18.06.2026 позов залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 22.06.2026 відкрито провадження (спрощене з викликом учасників справи).
Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 30.06.2026 сторону позивача (у судовому засіданні приймав участь адвокат Канторіз А.М.) зобов`язано надати суду докази та/або повідомити в письмовій формі про наявність чи відсутність у водія на час складання оскаржуваної постанови поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). 
Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.
У судовому засіданні сторона позивача (адвокат Скоків Л.Л.) позов підтримала і не заперечувала проти розгляду справи за відсутності сторони відповідача. 
Сторона відповідача в судове засідання не з`явилась і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надала.
Відповідачем подано відзив з проханнями відмовити в задоволенні позову та розглянути справу за відсутності відповідача.
Стороною позивача подані неодноразові додаткові пояснення, як в обгрутування позовних вимог так і з проханням задовольнити позов.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі палати КГС від 08.12.2022 у справі № 921/542/20 «40. Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб - порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. 41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії"). 42. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Німеччини"). 43. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ від 01.04.2008 щодо прийнятності у справі "Гуржий проти України" (Gurzhyy v. Ukraine), рішення ЄСПЛ від 17.07.2012 у справі "Мускат проти Мальти" (Muscat v. Malta). 44. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).».
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
З урахуванням викладеного і ст. 205 КАС України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.
Вислухавши сторону позивача (адвокат Скоків Л.Л.), дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.
Згідно ч. 1 ст. 126 КУпАП: «Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.».
Відповідно до п. 2.1. ПДР, 2.1. Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, внутрішніх військ МВС, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, перативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Згідно ст. 251 КУпАП «Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.».
Згідно ст. 252 КУпАП «Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.».
Згідно ст. 77 КАС України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У справах щодо застосування суб`єктом владних повноважень чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. 3. В адміністративних справах, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу, обов`язок доказування шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішеннями Кабінету Міністрів України, покладається на позивача. 4. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. 5. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. 6. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів
Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, 5. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.07.2020 у справі № 216/5226/16-а, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава – учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). 
ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
У вирішенні питання про справедливий судовий розгляд ЄСПЛ, застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Тим не менше ЄСПЛ виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними, прикладом чого є Постанова ЄСПЛ у справі «Хан проти Сполученого Королівства».
ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції) у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
ЄСПЛ застосовує стандарт доказування "поза розумним сумнівом" (§§ 480, 481рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви", § 26(1) рішення від 08.07.2004 у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" [3]). Водночас, стосовно доведення окремих обставин Суд визнавав за необхідне відхилитися від цього стандарту. Так, внаслідок неподання урядом запитаних істотних доказів або достатніх пояснень стосовно певних обставин, які підлягали доведенню іншою стороною, Суд вказав на можливість дійти висновків про існування цих обставин (adverse inferences), та ухвалити рішення стосовно таких обставин із застосуванням значно нижчого стандарту переваги доказів (preponderance of evidence) (§ 107 рішення від 10.12.2010 у справі "Трепашкін проти Росії (№ 2)". Суд підкреслював, що відповідно до його усталеної практики, доведеність може випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого ж плану неспростованих презумпцій (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). Окрім того, рівень переконаності, необхідний для досягнення відповідного висновку, та, у зв`язку з цим, питання про покладення тягаря доведення, з необхідністю пов`язані зі специфікою фактів, природою тверджень та передбаченим Конвенцією правом, про яке йдеться. Суд також зважає у своїй практиці на серйозність наслідків, які пов`язані з можливим рішенням, що Договірна держава порушила фундаментальні права (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). Отже важливо відзначити, що ЄСПЛ у своїй практиці розмежовує окремі стандарти доказування, згадує і застосовує стандарт переваги доказів, а також відзначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться.
При перевірці обґрунтованості вимог про поновлення строку на оскарження постанови судом встановлено наступне.
Згідно абзацу першого ч. 2 ст. 122 КАС України, 2. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особ 
и встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 286 КАС України, 2. Позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Сторона позивача у позові посилається на те, що нею подавався адміністративний позов і оскаржувана постанова стороною позивача оспорювалась у судовому порядку однак позов було пред`явлено не до Департаменту патрульної поліції, а до Управління патрульної поліції у місті Києві, тому, рішенням суду в задоволенні позову відмовлено з причин пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Доводи сторони позивача підтверджуються рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15.06.2026 у справі № 754/2313/26 (суддя Саламон О.Б.), яким стороні позивача дійсно відмовлено в задоволенні позову саме з причин пред`явлення позову до неналежного відповідача - Управління патрульної поліції у місті Києві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є правовою підставою для поновлення строку на оскарження постанови однак враховуючи, що в процесі розгляду справи № 754/2313/26 по суті не надавалась судова оцінка оскаржуваній постанові хоча саме цю мету переслідувала сторона позивача звертаючись до суду та з метою уникнення надмірного формалізму при застосуванні норм процесуального права і уникнення обмеження сторони позивача у доступі до правосуддя, а тим більше в умовах війни суд вважає за необхідне задовольнити вимоги сторони позивача про поновлення строку на оскарження постанови. 
Тому, вимоги про поновлення строку на оскарження постанови задовольняються.
Перевіряючи обґрунтованість доводів сторони позивача по суті позову суд встановив наступне.
Постановою відповідача (інспектор УПП в м. місті Києві лейтенант поліції Баранов Андрій Юрійович) серія ЕНА № 6612053 від 04.02.2026 за ч. 1 ст. 126 КУпАП позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 425 грн. з тих підстав, що позивач 04.02.2026 час 11:07:10 за адресою: м. Київ, вул. Костянтина Данькевича керуючи ТЗ Porsche Cayenne р. н. НОМЕР_1 не мала поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") чим порушила п. 2.1. ПДР.
Згідно п. 1 ч. 35 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, 1. Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
У судовому засіданні достовірно встановлено і про це в судовому засіданні повідомила сторона позивача (адвокат Скоків Л.Л.), що на момент події водій/позивач не мала чинного поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").
Тобто на момент події цивільно-правова водія ТЗ Porsche Cayenne р. н. НОМЕР_1 не була застрахована. Про дану обставину вказується і в мотивувальній частині Деснянського районного суду міста Києва від 15.06.2026 у справі № 754/2313/26 (суддя Саламон О.Б.). 
Вищевикладене дає правові підстави для висновку про правомірність притягнення позивача відповідачем до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП. 
Доводи сторони позивача про те, інспектором поліції позивача було зупинено за підозрою у користуванні засобами мобільного зв`язку під час керування транспортним засобом і ця підозра була безпідставною та не знайшла свого підтвердження доказами тобто законні підстави для зупинки були відсутні, а тому, інспектор поліції взагалі не вправі був вимагати у водія для перевірки поліс ОСЦПВВНТЗ чи встановлювати його наявність та складати постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки водія було зупинено з інших причин суд вважає безпідставними з наступних підстав.
Згідно ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, 1. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Поняття незаконна на думку сторони позивача вимога пред`явити для перевірки поліс ОСЦПВВНТЗ чи перевірка наявності чинного поліса ОСЦПВВНТЗ та поняття керування водієм транспортним засобом без чинного поліса ОСЦПВВНТЗ не є тотожними. 
Керування водієм транспортним засобом без чинного поліса ОСЦПВВНТЗ є порушенням законодавства і інспектор поліції встановивши порушення законодавства вже не має право або зобов`язаний в силу своїх функціональних обов`язків вирішити питання про дотримання водієм ПДР та про наявність/відсутність правових підстав для притягнення особи до відповідальності.
Доводи сторони позивача, що незаконна на думку сторони позивача зупинка транспортного засобу позбавляла поліцейського права перевіряти наявність/відсутність у водія транспортного засобу застрахованої цивільно-правової відповідальності спростовуються положеннями ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII.
Доказів, які б свідчили про проведення перевірки поліцейським наявності/відсутності у водія транспортного засобу застрахованої цивільно-правової відповідальності у непередбачений Законом суду не надано. 
Доводи сторони позивача про порушення права позивача на правову допомогу адвоката при складанні постанови за ч. 1 ст. 126 КУпАП з посиланням на відеозапис з місця події є недоведеними оскільки суду не надано доказів, що на місці події позивачка позбавлялась права на правову допомогу або на забезпечення себе правовою допомогою.
Конкретних правових доказів, які б однозначно вказували на право водія керувати транспортним засобом без страхування цивільно-правової відповідальності або про наявність у водія транспортного засобу на момент події суду не надано.
Сама по собі незгода з наданими стороною відповідача доказами, процедурою їх зібрання і надання та незгода з притягненням до відповідальності не виключає самого факту події та відсутність вини у порушенні ПДР, зокрема, підпункту «ґ)» п. 2.1. ПДР.
Недоведеність відповідачем після зупинки транспортного засобу доказами користування водієм засобами телефонного зв`язку та не притягнення водія до відповідальності не звільняло водія від дотримання ПДР пов`язаних у даному конкретному випадку із страхуванням цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу.
ЄСПЛ наголошує на позитивних зобов`язаннях держави захищати життя людей. Суд визнає порушенням, якщо держава демонструє бездіяльність і дозволяє уникати відповідальності водіям-порушникам.
За таких обставин у задоволенні позову відмовляється за недоведеністю неправомірності дій/бездіяльності відповідача при притягненні позивача до відповідальності.
Згідно абзацу першого ч. 1 ст. 139 КАС України, 1. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. 241-250 КАС України,
ВИРІШИВ:
Відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача ( ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) до відповідача (Департамент патрульної поліції, ЄДРПОУ 40108646, місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3).
Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
СУДДЯ: