Справа № 466/10649/25 Головуючий у 1 інстанції: Федорів О.П. 
Провадження № 22-ц/811/906/26 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: представника Львівської міської ради - Партики Н.С., представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, –

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
В обгрунтування заявлених вимог покликався на те, що, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача, рідна сестра його матері, – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки ОСОБА_3 не мала дітей, то усе своє життя сприймала сина своєї сестри як рідного сина, перебувала з ним в близьких родинних відносинах. Протягом усього життя позивач був єдиною людиною, яка завжди підтримувала морально і фінансово ОСОБА_3 . А коли вона почала хворіти, здійснював догляд, за власні кошти лікував, оплачував комунальні платежі, купував продукти харчування, одяг, ліки і всіляко допомагав, постійно навідувався, навіть живучи у Тернополі, а в останні дні фактично знаходився поруч з тіткою до дня її смерті. 
Коли ОСОБА_3 раптово захворіла на тяжку хворобу, то позивач повністю взяв на себе усі витрати по її лікуванні, возив на постійні обстеження, забезпечував догляд. Коли ж ОСОБА_3 померла, позивач за власний кошт здійснив поховання. 
Факт родинних відносин позивача зі ОСОБА_3 підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження, свідоцтвом про народження матері позивача та про її шлюб. Проте позивачу не було нічого відомо про наявність заповіту, який склала ОСОБА_3 на його ім`я 05 червня 2024 року, та який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвєєвою Ю. В. за реєстровим № 2709. 
Про наявність заповіту він дізнався випадково, коли в присутності свідків 18 березня 2025 року в помешканні спадкодавця, при прибиранні, окремо від інших документів, був знайдений цей заповіт. 
Позивач невідкладно звернувся до найближчої нотаріальної контори поруч з місцем проживання спадкодавця із метою прийняття спадщини за заповітом – до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєвої Ю. В. На звернення позивача нотаріус видала лист-відмову від 18 березня 2025 року, що додається, про неможливість прийняття заяви про прийняття спадщини через пропуск шестимісячного строку.
Звернув увагу, що звернення спадкоємця відбулось під час воєнного стану, не в шестимісячний, а в восьмимісячний термін, тобто прострочено лише на 2 місяці з незалежних від нього поважних причин. У зв`язку з тим, що після смерті ОСОБА_3 він проживав на території Тернопільської області, що підтверджується його місцем реєстрації у паспорті, тобто на значній територіальній відстані від місця знаходження спадкового майна та у зв`язку з тим, що йому не було відомо про наявність заповіту, він не мав можливості вчасно прийняти спадщину та пропустив шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті тітки, який закінчився 06 січня 2025 року.
З врахуванням зазначених обставин, просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на три місяці з дня набрання законної сили рішення суду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини задоволено.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , – три місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2026 року оскаржила Львівська міська рада.
В апеляційній скарзі покликається на те, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців – інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.
Необізнаність про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь позивача 05 червня 20245 року, а також перебування спадкоємця на значній відстані від місцезнаходження спадкового майна, не є у даному випадку підставою для надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки така підстава може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом.
Позивач є племінником спадкодавця, тому є спадкоємцем за законом, ніхто не чинив йому перешкод для у зверненні до нотаріуса в шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини, однак він не вчинив жодних активних дій для прийняття спадщини та встановлення спадкової маси.
Вважає, що відсутні поважні причини, які об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє спадкове право шляхом подання заяви про прийняття спадщини.
Крім того, звертаючись з позовними вимогами про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, позивач не залучив до розгляду справи спадкоємця другої черги ОСОБА_4 .
Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради - Партики Н.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є племінником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_1 (а.с.25), свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_2 (а.с.27), свідоцтво про укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , серії НОМЕР_3 (а.с.28), свідоцтво про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 (а.с.26).
Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (до укладення шлюбу прізвище ОСОБА_8 ), є рідною сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного регіонального управління склав актовий запис №116 та видав свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.18).
Факт смерті підтверджується також лікарським свідоцтвом про смерть від 06 липня 2024 року №18 та довідкою про причини смерті (а.с.23). Лікарське свідоцтво видано племіннику ОСОБА_3 – ОСОБА_1 .
Згідно з заповітом від 05 червня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвєєвою Ю.В. (реєстровий номер 2709), ОСОБА_3 , володіючи повною цивільною дієздатністю, відповідно до вільного та такого, що відповідає її волі волевиявлення, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, маючи намір створити правові наслідки, на випадок своєї смерті, зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_6 , виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 26 листопада 2009 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с.67).
Листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєвої Юлії Володимирівни від 04 грудня 2025 року №148/01-16 підтверджено, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до неї зі заявою про прийняття спадщини особисто звертався ОСОБА_1 з оригіналом заповіту на його ім`я, який він виявив за адресою померлої. Але, оскільки шестимісячний строк він пропустив, документи були йому повернуті та нотаріус надала письмову відповідь від 18 березня 2025 року №36/01-16 з відмовою у прийнятті заяви та рекомендовано звернутися до суду. Також нотаріус повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась (а.с.60).
Свідок ОСОБА_9 надала суду показання про те, що вона є дружиною ОСОБА_1 та добре знала його тітку ОСОБА_3 . Підтвердила, що у чоловіка з тіткою були міцні родинні зв`язки, він за нею доглядав, піклувався про неї, особливо під час тяжкої хвороби, та займався її похованням. Про заповіт ніхто у їхній сім`ї нічого не знав. 18 березня 2025 року вони приїхали з Тернополя до Львова, прибирати у квартирі померлої та випадково знайшли оригінал заповіту, складеного ОСОБА_3 на ОСОБА_1 . Підтвердила, що одразу ж чоловік пішов до найближчого нотаріуса, саме тієї, яка посвідчувала заповіт, однак з`ясували, що строк для подання заяви про прийняття спадщини минув.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що необізнаність позивача про існування заповіту стала перешкодою, яка зумовила пропуск звернення до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини, з огляду на незначний час, який минув після спливу шестимісячного строку: 06 січня 2025 року був останній день на подання заяви про прийняття спадщини, позивач подав таку заяву 18 березня 2025 року, та беручи до уваги, що позивач постійно проживає та працює у місті Тернополі, працює на стратегічному підприємстві, а місцем відкриття спадщини є місто Львів, доходить висновку, що причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є повідними, а тому дійшов висновку про задоволення позову.
З таким висновком колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
За нормою ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як встановлено матеріалами справи, позивач не подав своєчасно нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті своєї тітки, оскільки про існування заповіту йому не було відомо, а дізнався про нього після прибираня у квартирі померлої та звернувся до нотаріуса щодо спадкового майна, шо підтверджується вказаним вище листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєвої Юлії Володимирівни від 04 грудня 2025 року №148/01-16.
Окрім цього, як на підставу пропуску строку для подання заяви, позивач покликався на той факт, що проживає на значній відстані (м.Тернопіль) від місця відкриття спадщини (м.Львів) та працює на стратегічному підприємстві під час воєнного стану.
При цьому, колегія суддів вважає, що дані причини пропуску строку звернення до нотаріальної контори позивачки, можна вважати такими, що спричинили об`єктивну неможливість звернення позивача своєчасно з заявою про прийняття спадщини, виходячи з наступного.
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі №6-1486цс15, від 23.08.2017 у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №565/1145/17, від 17.10.2019 у справі №766/14595/16, від 30.01.2020 у справі №487/2375/18, від 31.01.2020 у справі №450/1383/18, від 17.08.2023 у справі №626/274/22, від 10.07.2024 у справі №522/13476/23.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі №548/2415/21).
Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 31.07.2024 у справі №706/275/22 (провадження №61-12010св23).
За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (постанови Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №639/8197/21 (провадження №61-14773св23).
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, провадження № 61-38298св18, викладено висновок, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
У постанові від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:
– необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;
– втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;
– спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;
– тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).
З огляду на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлої ОСОБА_3 , разом з померлою не проживав, до березня 2025 року йому не було відомо про наявність заповіту на його користь, який було складено спадкодавцем, та дізнався про нього поза межами строку, передбаченого частиною першою статті 1270 ЦК України, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, а нотаріусом не були здійснені й повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, при цьому позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, інших спадкоємців на спадкове майно, яке зазначене у заповіті, не встановлено, колегія суддів вважає, що дані причини пропуску строку звернення до нотаріальної контори позивача, є такими, що спричинили об`єктивну неможливість звернення позивача своєчасно з заявою про прийняття спадщини.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач є племінником, тобто особою, яка відноситься до спадкоємців п`ятої черги, та достеменно знав про існування спадкоємиці другої черги за законом – ОСОБА_5 , яка мала право подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому заявник усвідомлював відсутність свого права на спадкування за законом, і за таких обставин необізнаність про складений заповіт визнається поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про надання позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач навів поважні причини пропуску строку на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стосовно покликань в апеляційній скарзі на те, що звертаючись з позовними вимогами про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, позивач не залучив до розгляду справи спадкоємця другої черги ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців належним відповідачем є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, оскільки саме до територіальної громади може перейти відумерла спадщина. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц, від 23 листопада 2022 року у справі № 543/459/21 та від 13 лютого 2025 року у справі № 309/4235/21.
Відповідачем у цій справі визначено територіальну громаду в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а саме Львівську міську раду.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_10 зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця чи вчинила інші дії, які відповідно до закону свідчили б про прийняття спадщини. Так само у матеріалах справи відсутні відомості про заведення нотаріусом спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та про наявність інших осіб, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку.
Крім того, із заповіту вбачається, що ОСОБА_10 спадкоємцем за заповітом не визначена.
За таких обставин відсутні підстави вважати ОСОБА_10 особою, яка на час розгляду справи набула статусу спадкоємця, що прийняла спадщину, а відтак її незалучення до участі у справі не свідчить про розгляд справи за відсутності належного відповідача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2026 року –– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 24 липня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.