ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3711/26
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1829/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Стельмаха А.П., Супруна О.П.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»
відповідач ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмове провадження) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2026 року (суддя – Маринченко О.А., місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі – ТОВ «Юніт Капітал») через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 у розмірі 26082,13 грн, яка складається з боргу за тілом кредиту – 25475,89 грн, боргу за відсотками – 6,24 грн, боргу за комісією – 600,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн та на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23.06.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» і ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» було укладено вказаний кредитний договір на суму 30589,00 грн у електронній формі, підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора. За умовами даного договору товариство перерахувало відповідачу на його платіжну картку обумовлену суму грошових коштів, цим самим виконавши свої фінансові зобов`язання, а відповідач повинен був повернути кредит, сплатити відсотки за його користування, комісію в порядку та строки, визначені договором. Також умовами кредитного договору передбачено проведення взаємозаліку, відповідно до якого надані кредитні кошти були спрямовані не лише на їх безпосереднє перерахування позичальнику на картковий рахунок, а й на зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом погашення заборгованості позичальника за раніше укладеними кредитними договорами з кредитодавцем, на підтвердження чого первісний кредитор надав довідку. Однак відповідач свої кредитні зобов`язання за даним договором належним чином та своєчасно не виконав, у зв`язку з чим допустив прострочену заборгованість, яка на дату подання позовної заяви становить 26082,13 грн, з яких: 25475,89 грн борг – за тілом кредиту, 6,24 грн – борг за несплаченими відсотками за користування кредитом, 600,00 грн – борг за комісією, 1800,00 грн – борг за штрафними санкціями (який позивачем не стягується). Надалі за договором факторингу №10102025 від 10.10.2025 ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступило ТОВ «Юніт Капітал», як новому кредитору, право вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі, в тому числі й до ОСОБА_1 . Тому вищезазначену заборгованість позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2026 року в задоволенні позову ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Юніт Капітал» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, котрим позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 у розмірі 26082,13 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 19656,00 грн, з яких: судовий збір – 6656,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу – 13000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що матеріалами справи не доведено укладення між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем договору про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025, нарахування відсотків та інших платежів на підставі цього договору, а отже і наявність заборгованості у розмірі 25991,39 грн для погашення якої було укладено договір про споживчий кредит № 188948 від 23 червня 2025 року, а також не надання позивачем доказів перерахування (зарахування) коштів на погашення заборгованості за договором про споживчий кредит № 1877294 від 31.03.2025 у вказаному розмірі.
Скаржник зазначає, що умовами кредитного договору передбачено проведення взаємозаліку, відповідно до якого надані кредитні кошти були спрямовані не лише на їх безпосереднє перерахування позичальнику на картковий рахунок, а й на зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом погашення заборгованості позичальника за раніше укладеними кредитними договорами з кредитодавцем, зокрема на підтвердження даного факту первісний кредитор надав довідку. 
Позивач наголошує, що ним доведено факт виконання зобов`язання первинного кредитора та надання кредитних коштів відповідачу, а твердження суду про необхідність надання доказів перерахування залікових коштів відповідачу є безпідставними.
Апелянт з посиланням на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 28.07.2021 у справі №607/2658/20 вказує, що зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і відповідно, щодо правомірності вимог позивача за кредитним договором.
Скаржник також зазначає, що при укладенні кредитного договору позичальник погодився з усіма його умовами, зокрема й з комісією, що свідчить про усвідомлення та прийняття відповідачем всіх зобов`язань, передбачених цим договором.
Відповідач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про відкриття апеляційного провадження у справі, відзиву на апеляційну скаргу не подав, що за змістом положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1).  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2) . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3).  При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4).  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
23.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «Кредіплюс» із заявою на видачу кредиту №100866961, у якій просив видати кредит у розмірі 30589,00 грн в момент його підписання на умовах, вказаних у п. 5 цієї заяви та кредитного договору (а.с. 14).
23.06.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про споживчий кредит №188948 (індивідуальна частина), за умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, встановлений п. 2.6 договору надати позичальнику грошові кошти у сумі, зазначеній у п. 2.2.1 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно із п. 2.6. договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (п. 2.1.). Сума (загальний розмір кредиту) становить 30589,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 25991,39 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №177294 від 31.03.2025, укладеним з кредитодавцем; у розмірі 9,26 грн на № рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 у національній валюті; у розмірі 4588,35 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з пунктом 2.5 індивідуальної частини (п. 2.2.1). Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 0,10% річних; тип процентної ставки – фіксована; проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування, зазначений у п. 2.6. цієї індивідуальної частини та/або графіком платежів; розмір процентної ставки незмінний (п. 2.3); комісія за надання кредиту складає 4588,35 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово у день укладення цього договору за ставкою 15,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.1 цієї індивідуальної частини; розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено (п. 2.5.). Загальний строк кредитування за цим договором складає 365 днів з 23.06.2025 (дата надання кредиту) по 23.06.2026 (п. 2.6). Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без урахування суми (тіла) кредиту) складає (не перевищує) 4616,99 грн (п. 2.7). Денна процентна ставка складає 4616,99 грн (п. 2.7.1). Орієнтовна реальна річна процентна ставка (загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту) складає 36,15% річних, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 35205,99 грн (п. 2.8., 2.9.1). Якщо позичальник не сплатив/ не повністю сплатив періодичний платіж у день настання дати його належної сплати, визначеної графіком платежів, а також протягом 5 календарних днів після настання дати платежу, то на 6-й день від дати неналежної сплати позичальник, якщо тільки він не звільнений від обов`язку сплачувати неустойку, згідно чинного законодавства, зобов`язаний сплатити на користь кредитодавця штраф у розмірі 600,00 грн, а у подальшому, починаючи із 7-го дня, пеня у розмірі, що становить 60,00 грн за кожний календарний день прострочення та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня та не може бути більший за 15% суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) нарахована за порушення зобов`язання позичальником не може перевищувати 50% від загальної суми кредиту одержаного позичальником за цим договором, а у випадку, якщо загальний розмір кредиту не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, сукупна сума неустойки не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної позичальником за цим договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Указана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом (п. 2.10.). Цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця та доступний через веб-сайт кредитодавця https://finx.com.ua (п. 5.1). Додатком до договору є Графік платежів (а.с. 10-13).
Даний кредитний договір підписаний уповноваженою особою кредитодавця кваліфікованим електронним підписом та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором с401с0а5.
Аналогічна за змістом інформація щодо умов кредитування наведена й у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний сторонами 23.06.2025 (а.с. 15-17).
У матеріалах справи наявні також Правила надання коштів та банківських матеріалів у кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс», затверджені наказом товариства №25-од від 26.06.2024, які не підписані ОСОБА_1 (а.с. 18-28).
16.01.2026 ТОВ «ФК «Кредіплюс» складено довідку за вих. №207/16-01, якою повідомлено про успішність операцій згідно договору №1412/22-1 від 14.12.2022, укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий дім», а саме: ПІБ клієнта – ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; номер кредитного договору – 188948; дата кредитного договору – 23.06.2025; номер картки – НОМЕР_3 ; сума – 9,26 грн; дата прийняття - 23.06.2025 16:52; номер транзакцій - 1628542222; номер замовлення – 229460685; призначення платежу – видача кредиту №188948 від 23.06.2025; статус – прийнято (а.с. 29-32). 
Такі ж відомості містяться й у Переліку позичальників з даними про транзакції, щодо яких запитується інформація (а.с. 38).
У складеній ТОВ «ФК «Кредіплюс» складено довідці про проведення взаємозаліку від 09.03.2026 вих. №940/09-03 зазначено номер кредитного договору кредитного договору – 188948; дата кредитного договору – 23.06.2025; сума кредиту – 30589,00 грн; сума перерахована на погашення заборгованості за договором взаємозаліку – 25991,39 грн; сума перерахування на картковий рахунок позичальника – 9,26 грн; комісія – 4588,35 грн; договір взаємозаліку – 177294; дата договору взаємозаліку – 31.03.2025 (а.с. 67-68).
За довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2026 із випискою по рахунку, на ім`я ОСОБА_1 у банку емітовано карту № НОМЕР_4 (IBAN НОМЕР_5 ), на яку перераховано 23.06.2025 кошти в сумі 9,26 грн (а.с. 106-107).
Відповідно до картки обліку виконання договору заборгованість за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 станом на 03 грудня 2025 року складає 27882,13 грн, з яких: 25475,89 – борг за тілом кредиту, 6,24 грн – борг за відсотками, 1800,00 грн – борг за пенею, 600,00 грн – борг за комісією (а.с. 44-47).
10 жовтня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» (фактор) і ТОВ «ФК «Кредіплюс» (клієнт) укладено договір факторингу №10102025, за п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах визначених цим договором. Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі реєстру прав вимог, по формі встановленій у додатку №3 (п. 4.1 (а.с. 73-75).
03 грудня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» і ТОВ «ФК «Кредіплюс» підписано акт прийому-передачі реєстру прав вимог №3 за договором факторингу №10102025 від 10.10.2025, відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимог до боржників у кількості - 1306 осіб, загальна сума заборгованості - 19827711,71 грн, сума фінансування, що підлягає сплаті, - 1929108,54 грн (а.с. 41).
У витягу з реєстру прав вимог №3 до договору факторингу №10102025 від 10.10.2025 (додаток №1), підписаному 03 грудня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» і ТОВ «ФК «Кредіплюс», зазначено боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 на загальну суму 27882,13 грн, з яких: 25475,89 грн – борг за тілом кредиту, 6,24 грн – борг за процентами, 600,00 грн – комісія, 1800,00 грн – борг за штрафними санкціями (а.с. 39).
Згідно платіжної інструкції №745 від 09.12.2025, ТОВ «Юніт Капітал» перерахувало ТОВ «ФК «Кредіплюс» кошти в сумі 1929108,54 грн, як оплату за відступлення прав вимоги за договором факторингу №10102025 від 10.10.2025 та реєстру відступлення права вимоги №3 до договору факторингу №03122025 від 03.12.2025 (а.с. 43).
Відповідно до наданої ТОВ «Юніт Капітал» виписки з особового рахунку за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 стосовно ОСОБА_1 зазначено, що його заборгованість перед товариством станом на 20.02.2026 складає 27882,13 грн, з яких: 25475,89 грн – прострочений борг за сумою кредиту, 6,24 грн – прострочений борг за процентами, 0,00 грн – строковий борг за сумою кредиту, 0,00 грн – строковий борг за процентами, 1800,00 грн – борг за штрафними санкціями, 600,00 грн – борг по комісії, 0,00 грн – борг по комісії за надання кредиту (а.с. 49).
05.02.2026 ТОВ «Юніт Капітал» на адресу ОСОБА_1 направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості, в якій товариство повідомило відповідача про наявність заборгованості за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 у сумі 27882,13 грн, перехід за ним права вимоги та запропоновано протягом 30 календарних днів з моменту отримання даної вимоги погасити борг (а.с. 71).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором (договором позики) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал», суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується лише зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів у розмірі 9,26 грн, проте позивачем не доведено укладення між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем договору про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025, нарахування відсотків та інших платежів на підставі цього договору, а отже і наявність заборгованості у розмірі 25991,39 грн, для погашення якої було укладено договір про споживчий кредит №188948 від 23.06.2025. Суд зазначив, що позивачем також не надано доказів перерахування (зарахування) коштів на погашення заборгованості за договором про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025 у вказаному розмірі. 
Крім того, суд врахував, що договором не визначено, що саме включає комісія за обслуговування кредиту та які конкретно послуги мають надаватися позичальнику і періодичність їх надання, а також відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу взагалі надавалися будь-які послуги, за які встановлено нарахування комісії чи певна інформація щодо кредиту та, що така інформація надавалася частіше ніж один раз на місяць. Тому відсутні підстави для стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту в сумі 600,00 грн. 
Здійснивши перерахунок складових кредитної заборгованості та врахувавши сплачені позичальником на виконання кредитного договору кошти, суд констатував відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості за договором, що й стало підставою для відмови у задоволенні позову.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 23.06.2025 між ТОВ «ФК «Кредітплюс» і ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №188948 (індивідуальна частина), підписаний позичальником у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора с401с0а5
Зазначений одноразовий ідентифікатор міститься на кожній сторінці кредитного договору, що підтверджує добровільність волевиявлення позичальника на укладення вказаного договору в електронній формі.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про укладення між ТОВ «ФК «Кредітплюс» і ОСОБА_1 електронного кредитного договору, що узгоджується з приписами Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», ст. 6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України.
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним, відповідає презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), у зв`язку з чим він у силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Юніт Капітал» послалось на виконання кредитодавцем своїх зобов`язань щодо надання грошових коштів позичальнику, що підтверджується доданими довідкою про перерахування (додаток №7), довідкою про зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом погашення заборгованості позичальника за раніше укладеними кредитними договорами з кредитодавцем (додаток №22) та порушення відповідачем своїх кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість.
Водночас із аналізу положень ч. 1 ст. 626 ЦК України та означеного кредитного договору №188948 від 23.06.2025 убачається, що його підписання сторонами свідчить лише про факт укладення договору, проте ще не підтверджує його виконання сторонами, зокрема й кредитодавцем по наданню позичальнику коштів у кредит.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що також зазначено й у п. 3.4.а кредитного договору.
За таких обставин саме позивач повинен довести, що кредитодавцем на виконання умов укладеного договору ним було надано позичальнику обумовлену суму кредиту (у даній справі – в безготівковій формі на рахунок з використанням картки № НОМЕР_1 ), а позичальник користувався позиковими коштами.
Однак, надані позивачем, а також витребувані місцевим судом за його клопотанням документи, достовірно не підтверджують факт, що саме кредитодавець ТОВ «ФК «Кредітплюс» належним чином у відповідності до умов договору надав позичальнику ОСОБА_1 обумовлену суму кредитних коштів у розмірі 30589,00 грн, а відповідач їх отримав, і відповідно – наявність у відповідача перед позивачем заборгованості у вищезначеному розмірі.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується лише часткове виконання первісним кредитором своїх зобов`язань по наданню позичальнику кредиту, а саме: зарахування на картковий рахунок відповідача кредитних коштів у розмірі 9,26 грн, про що зазначено в інформації АТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2026 та виписці по рахунку й відповідає п. 2.2.1 кредитного договору.
Однак, як правильно вказав місцевий суд, позивачем не надано доказів зарахування відповідачу коштів на погашення заборгованості за договором про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025 у розмірі 25991,39 грн, що передбачено п. 2.2.1 кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів укладення між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 зазначеного договору про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025, погодженої за ним заборгованості у розмірі 25991,39 грн, для погашення якої було укладено новий кредитний договір №188948 від 23.06.2025.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно якої підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1). Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити ( назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції; залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Посилання апелянта на складену ТОВ «ФК «Кредіплюс» довідку про проведення взаємозаліку від 09.03.2026 вих. №940/09-03 (а.с. 67-68), як на доказ надання відповідачу спірної частини кредитних коштів, є безпідставними, оскільки дана довідка не є первинним документом бухгалтерського обліку ані в паперовій, ані в електронній формі. За своїми формою та змістом вказана довідка являє собою самостійно створений первісним кредитодавцем документ, у якому наведена певна інформація, яка не містить посилання на відповідні первинні документи, а отже нічим не підтверджена.
В обгрунтування проведення взаємозаліку позивач також посилається на ч. 1 ст. 601 ЦК України, згідної якої  зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Однак, із вищевказаної довідки про проведення взаємозаліку від 09.03.2026 вих. №940/09-03 неможливо достовірно встановити, які та чиї саме зобов`язання припиняються шляхом зарахування, а також їх дійсність та однорідність вимог.
Інших доказів існування укладеного між ТОВ «ФК «Кредіплюс» і ОСОБА_1 договору про споживчий кредит №1877294 від 31.03.2025, для погашення заборгованості за яким у сумі 25991,39 грн між сторонами було укладено новий кредитний договір №188948 від 23.06.2025, позивачем усупереч вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано.
Таким чином, заважаючи на відсутність доказів надання ОСОБА_1 зазначеної частини тіла кредиту в сумі 25991,39 грн, місцевий суд правильно встановив, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 9,26 грн і саме на таку суму мали нараховуватися проценти за користування кредитом, розмір яких згідно умов кредитного договору та картки обліку виконання договору становить 1,52 грн.
Неприйнятними є твердження апелянта щодо обгрунтованості встановленої у кредитному договорі комісії, зокрема за управління та обслуговування кредиту.
Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Тому комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України).
Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом вправі звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Як вбачається зі змісту п. 2.4 кредитного договору №188948 від 23.06.2025 позичальнику, окрім комісії за надання кредиту (п. 2.2.1, 2.5), встановлено й комісію за управління та обслуговування кредиту в сумах 1 грн (знижена) і 200 грн (стандартна), які сплачуються 1 раз на місяць (п. 2.6.1).
При цьому, ні в кредитному договорі (зокрема, розділ «Терміни та визначення» індивідуальної частини), ні в Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «ФК «Кредітплюс», затверджених наказом №25-од від 26.06.2024 (п. 3.3, 5.7), не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з управлінням та обслуговуванням кредиту, що надаються позичальнику та за які встановлена така комісія; також позивачем не надано доказів наявності переліку зазначених послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору.
Отже, включення до суми заборгованості за кредитним договором складової заборгованості за комісією за управління й обслуговування кредиту є необґрунтованою з вищеокреслених підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.
Також у цій ситуації суд враховує, що умови кредитного договору були підготовлені й запропоновані позичальнику самим кредитодавцем, тому в силу ст. 213 ЦК України потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem – слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав); особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови.
Відтак, умови п. 2. 4 кредитного договору, укладеного між ТОВ «ФК «Кредітплюс» і ОСОБА_1 , якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісії (знижену, стандартну) за управління і обслуговування кредитом, є нікчемними.
Наведений висновок суду узгоджується з правими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 грудня 2022 року в справі №753/8945/19, які в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, оскільки кредитним договором не визначено, що саме включає комісія за управління та обслуговування кредиту, та які конкретно послуги мають надаватися позичальнику і періодичність їх надання, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу взагалі надавалися будь-які послуги, за які встановлено нарахування комісії чи певна інформація щодо кредиту та, що така інформація надавалася частіше ніж один раз на місяць, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача комісії за управління та обслуговування кредиту в сумі 600 грн.
Водночас із наданої ТОВ «ФК «Кредітплюс» картки обліку виконання договору вбачається, що відповідачем було внесено платежі на загальну суму 5720,00 грн, які були зараховані кредитодавцем на погашення тіла кредиту, процентів та комісії.
Тому, оскільки сума сплачених відповідачем за кредитним договором коштів перевищує доведений позивачем та підтверджений судом розмір кредитної заборгованості в сумі 10,78 грн (9,26 грн – борг за тілом кредиту, 1,52 грн – борг по відсотках за користування кредитом), то ОСОБА_1 не має перед ТОВ «Юніт Капітал» непогашених кредитних зобов`язань за кредитним договором №188948 від 23.06.2025 і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим договором відсутні. 
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі №201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Тобто, установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
З огляду на викладене, правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, у апеляційного суду не викликає сумнівів, оскільки такий розрахунок грунтується на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, п. 90 постанови від 21.01.2026 у справі №755/9838/23). 
Європейський суд з прав людини також визнає допустимість у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (п. 43 рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», заява №22750/02; рішення від 23.08.2016 у справі «J.K. and others v. Sweden», заява №59166/12).
Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справи ТОВ «Юніт Капітал», суд апеляційної інстанції враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою фінансовою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 01.02.2023 у справі №199/7014/20.
Натомість згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Відтак, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Таким чином, за викладених обставин, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності за правилами ст. 89 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги й погоджується з висновком суду першої інстанції, що ТОВ «Юніт Капітал» усупереч положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували юридичний факт надання первісним кредитором ТОВ «ФК «Кредітплюс» ОСОБА_1 усієї суми грошових коштів на виконання умов укладеного між ними кредитного договору, зокрема для погашення заборгованості позичальника за попереднім кредитним договором, у зв`язку з чим неможливо й стверджувати про наявність у відповідача за кредитним договором заборгованості, яка є предметом судового розгляду даної справи.
Не заслуговують на увагу й доводи скаржника з посиланням на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 28.07.2021 у справі №607/2658/20, що зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і відповідно, щодо правомірності вимог позивача за кредитним договором. Адже, ані суд першої інстанції, ані апеляційний суд не констатує фактів не укладення спірного кредитного договору чи не визнання його позичальником, а часткове внесення відповідачем платежів не свідчить про повне виконання умов договору з боку самого кредитодавця. Тому апелювання позивачем до вказаної постанови касаційного суду не є релевантним до обставин даної справи й не спростовує означених вище висновків.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал». 
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ТОВ «Юніт Капітал» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2026 року – без змін.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати між сторонами не розподіляються. 
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» – залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді А.П. Стельмах

О.П. Супрун