УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/2227/25 Головуючий у 1-й інст. Семенюк А. С. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,
суддів Бондар О.О., Шевчук А.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №276/2227/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова-Нова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2026 року та на додаткове рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2026 року, ухвалені під головуванням судді Семенюка А.С. в селищі Хорошів Житомирської області, 

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025, що становить 22 462,20 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 9000 грн та заборгованості за процентами - 13 462,20 грн.
В обґрунтування позову зазначало, що 02.05.2025 між ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у позику №8031070525 в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Вказує, що за умовами договору позикодавець зобов`язався надати позичальнику позику у розмірі 9000 грн шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник - повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково, сплатити проценти за користування позикою. Зазначає, що за умовами договору строк позики складає 360 днів, стандартна процентна ставка - 1,0% в день, яка застосовується протягом перших 180 днів та 0,87%, яка починає застосовуватися з 181 дня з дати укладення договору.
Вказує, що ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 9 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника НОМЕР_1 . Вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором та станом на день підготовки позовної заяви має заборгованість за договором №8031070525 від 02.05.2025, що становить 22 462,20 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 9 000 грн та заборгованості за процентами - 13 462,20 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі та стягнути витрати на професійну правничу допомогу.
Заочним рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2026 року позовні вимоги ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») заборгованість за договором про надання грошових коштів у кредит №8031070525 від 02.05.2025 в розмірі 22 462 грн., з яких: 9000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 13 462,20 грн - сума заборгованості за відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Нова» (ТОВ «Іннова Фінанс») витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.
Додатковим рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») 2300 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності сторін та право на справедливий судовий розгляд, оскільки вона не була повідомлена про розгляд справи. Вказує, що суд першої інстанції фактично визнав доведеним укладення договору лише на підставі використання одноразового ідентифікатора «4748». Разом з тим, судом першої інстанції не було витребувано технічних логів; не досліджувались IP-адреси; не досліджувались дані пристрою; не досліджувалось належне проходження ідентифікації особи; не встановлено, ким саме фактично було використано одноразовий ідентифікатор. Сам факт введення одноразового коду не може автоматично свідчити про належне укладення договору саме нею. Вказує, що під час розгляду справи зверталася увага на наявність розбіжностей між документами EasyPay та інформацією АТ «КБ «ГЛОБУС». Суд першої інстанції не надав належної оцінки: походженню банківських документів; механізму зарахування коштів; належності банківської картки; відповідності платіжних документів між собою. Крім того, у матеріалах справи наявні суперечності щодо банківських реквізитів та підтвердження руху коштів. Суд першої інстанції не дослідив оригінали банківських документів та фактично обмежився формальним посиланням на лист банку. Судом першої інстанції не було проведено детальної перевірки розрахунку заборгованості. Також вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки витратам на професійну правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене просить скасувати заочне рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2026 року та додаткове рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2026 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
10 липня 2026 року на адресу суду від ТОВ «Іннова-Нова» надійшли пояснення на апеляційну скаргу, у яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 договір про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025 та паспорт споживчого кредиту підписано одноразовим ідентифікатором (4748), надісланим смс-повідомленням на належний відповідачу фінансовий номер телефону ( НОМЕР_2 ), використання якого дозволено ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 9000 грн., а отже акцептовано умови договору. Станом на 10.07.2026 сторона відповідача не спростувала обставини, про які йдеться у позовній заяві ТОВ «Іннова-Нова» до ОСОБА_1 , оскільки на противагу цим обставинам ОСОБА_1 не надано ані банківської виписки по картковому рахунку № НОМЕР_3 , з якої було б чітко видно, що 02.05.2025 кошти через платіжний сервіс «EasyPay» в рамках виконання умов договору не надходили; так само не надано доказів, що могли б слугувати підтвердженням вчинення щодо неї шахрайських дій у випадку, якщо ОСОБА_1 договір про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025 із ТОВ «Іннова-Нова» не укладався, а саме: звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та/або протоколу про прийняття такого звернення; витяг з ЄРДР; документи досудового розслідування за фактом встановлення обставин шахрайськи дій; та обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, як результат вищевказаних звернень, тощо. Звертає увагу на те, що ТОВ «Іннова-Нова» враховано обмеження передбачені ЗУ «Про споживче кредитування», шляхом встановлення стандартної процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі, визначеному п.2.6.1. договору про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025, що не перевищує максимально допустимий розмір в 1%.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Щодо заочного рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2026 року.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 02 травня 2025 року між ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у позику №8031070525 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Одноразовий ідентифікатор: 4748.
Відповідно до умов кредитного договору кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 9 000 грн строком на 360 днів, з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом: в розмірі 1% за кожен день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів та в розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом, починаючи з 181 календарного дня кредитування, а також з одноразовою сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 15% від суми наданого кредиту, що становить 1350 грн.
Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком №1 до договору. 
Відповідно до підписаного 02.05.2025 паспорту споживчого кредиту сторони погодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача серед основних: тип кредиту: кредит; сума/ліміт кредиту: 9000 грн.; строк кредитування: 360 дні; мета отримання кредиту: на споживчі (особисті) потреби; спосіб та строк надання кредиту: безготівково; стандартна процентна ставка складає 1% за кожен день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів та в розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом, починаючи з 181 календарного дня кредитування; загальні витрати за кредитом 31 644 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту: 40 644 грн. 
Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Виконання кредитором обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 9 000 грн підтверджується відповідною квитанцією до платіжної інструкції №20210-1354-213608915 від 02.05.2025.
Крім того, факт перерахування кредитних коштів в сумі 9000 грн підтверджується листом АТ КБ «Глобус» №11-БТ від 02.01.2026, відповідно до якого ОСОБА_1 банком емітовано карту  НОМЕР_1 .
Відповідно до виписки з рахунку приватного клієнта №028217-2026/0106 за період з 02.05.2025 по 05.05.2025 ОСОБА_1 , 02.05.2025 зараховано на карту НОМЕР_1 9000 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 22 462,20 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9000 грн та заборгованість за процентами - 13 462,20 грн. 
08.09.2025 ТОВ «Іннова Фінанс» змінило найменування на ТОВ «Іннова-Нова», що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями відповідних виписок з ЄДР. Відповідні зміни внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання порушено майнові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання грошових коштів у кредит №8031070525 від 02.05.2025 в сумі 22 462 грн., в тому числі: кредит - 9000 грн., проценти за користування кредитом - 13 462,20 грн.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Встановлено, що 02 травня 2025 року між ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у позику №8031070525.
Вказаний договір позики підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 4748.
На підтвердження позовних вимог ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») надало суду копію зазначеного вище договору про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025.
Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Виконання кредитором обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 9 000 грн підтверджується відповідною квитанцією до платіжної інструкції №20210-1354-213608915 від 02.05.2025.
Крім того, факт перерахування кредитних коштів в сумі 9000 грн підтверджується листом АТ КБ «Глобус» №11-БТ від 02.01.2026, відповідно до якого ОСОБА_1 банком емітовано карту НОМЕР_1 .
Відповідно до виписки з рахунку приватного клієнта №028217-2026/0106 за період з 02.05.2025 по 05.05.2025 ОСОБА_1 , 02.05.2025 зараховано на карту НОМЕР_1 9000 грн.
Колегія суддів зауважує, що виписка з банківському рахунку є належним доказом користування кредитними коштами та наявності заборгованості, оскільки відображає рух коштів та доводить активне користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання нею своїх обов`язків з погашення кредиту.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20.
Також, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №8031070525 від 02.05.2025 слідує, що ОСОБА_1 22.05.2025 на виконання умов договору сплачено 3150 грн., з яких на погашення відсотків зараховано - 1800 грн., на погашення комісії - 1350 грн., 11.06.2025 сплачено 1800 грн., які зараховані на відсотки, 01.07.2025 сплачено - 1800 грн., які зараховані на відсотки.
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 зробив висновок про те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025 між відповідачем та ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс»).
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання грошових коштів у позику. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 22 462,20 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9000 грн та заборгованість за процентами - 13 462,20 грн. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за договором про надання грошових коштів у позику №8031070525 від 02.05.2025, а тому з неї на користь ТОВ «Іннова Фінанс» слід стягнути заборгованість за наданим тілом кредиту в сумі 9 000 грн.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У справі, що переглядається встановлено, що згідно умов кредитного договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 9000 грн., строк кредитування - 360 днів, з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом: в розмірі 1% за кожен день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів та в розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом, починаючи з 181 календарного дня кредитування, а також з одноразовою сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 15% від суми наданого кредиту, що становить 1350 грн.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 має заборгованість по відсоткам у сумі 13 462,20 грн., що нарахована за період з 02.05.2025 по 02.12.2025, тобто за 244 дні, тобто в межах строку дії кредитного договору та за відсотковою ставкою погодженою сторонами (перші 180 днів - 1% та наступні 64 дні - 0,87%).
Відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. 
Колегія суддів перевірила наданий ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») розрахунок заборгованості за кредитним договором та вважає, що заявлена позивачем сума боргу за кредитним договором у розмірі 22 462,20 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9000 грн та заборгованість за процентами - 13 462,20 грн є обґрунтованою та доведеною.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка добровільно останньою не сплачується.
Отже, позовні вимоги ТОВ «Іннова-Нова» (до перейменування ТОВ «Іннова Фінанс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22 462,20 грн є доведеними та обґрунтованими належними доказами у справі.
Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки з установлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини. 
Суд першої інстанції правильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором. Цей розмір відповідачем не спростований.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Щодо додаткового рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2026 року. 
02.03.2026 ТОВ «Іннова-Нова» через підсистему «Електронний суд» подало до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просило стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. 
Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц (провадження №61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява №58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції позивачем надано: копію ордеру від 08.05.2025, копію договору про надання правничої допомоги №06-05/2025 від 06.05.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності серії ДН №6216, копію акту №3378416485 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №06-05/2025 від 26.02.2026, копію заявки №3378416485 про надання послуг від 12.08.2025 та копію платіжної інструкції №101 від 26.02.2026 про оплату послуг адвоката.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення та відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними та документально підтвердженими.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Беручи до уваги характер правовідносин у даній справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно вважав, що відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь позивача підлягає сума у розмірі 2300 грн.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які ним було реально затрачено з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у ст. 2 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.
ОСОБА_1 не спростовано встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, що обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2026 року залишити без змін.
Додаткове рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді  Бондар О. О.

Шевчук А. М.