Справа № 761/48383/25
Провадження № 2/761/6104/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Савчук Ю.Н.,за участі секретаря судового засідання Фортуни М.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за наявними цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, 02 лютого 2025 року в місті Києві по вулиці Набережного шосе в місті Києві відбулося ДТП за участю транспортного засобу «Hyundai 130», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який порушив правила дорожнього руху, не був достатньо уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на відбійник.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу було завдано механічних пошкоджень. 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києві від 27.05.2025 року у справі № 757/13635/25-к відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою ОСОБА_3 . Цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб унаслідок експлуатації транспортного засобу, на момент настання ДТП, в порушення вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", не була забезпечена за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність позивача застрахована. Оскільки пошкоджений транспортний засіб в розумінні цього закону не є забезпеченим, сума завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, не підлягає відшкодуванню Моторно-транспортним страховим бюро України. З метою встановлення розміру завданих позивачу збитків позивач звернувся до ФОП ОСОБА_4 щодо проведення експертної оцінки розміру матеріального збитку. ФОП ОСОБА_4 у Звіті від 17.02.2025 року №82/44.02.25 визначило розмір заподіяного збитку розмірі 60416,48 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то відповідач, як особа, яка винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати позивачу всю завдану шкоду. Тому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь на відшкодування завданої шкоди 102 500 грн., в тому числі 91 597,48 грн.- вартість відновлювального ремонту, 5000 грн. моральної шкоди, 3500 грн.- витрат на проведення оцінки, сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 гривень та витрати на професійну правничу допомого у розмірі 7000 грн.
05 січня 2026 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання.
У встановлені судом строки відповідач відзив на позов не подав.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового належним чином повідомлений.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києві від 27.05.2025 року у справі № 757/13635/25-к відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як вбачається із акту прийому-передачі автомобіля від 01.02.2025 року, позивачкою було передано відповідачеві у тимчасове користування автомобіль «Hyundai 130», державний номерний знак НОМЕР_1 разом із страховим полісом та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Відповідно до розписки-зобов`язання від 01.02.2025 року ОСОБА_2 підтвердив, що ним отримано транспортний засіб «Hyundai 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , для власного використання.
Даною розпискою відповідач підтвердив, що в разі виявлення порушень правил дорожнього руху, зобов`язується нести відповідальність за такі порушення та сплату штрафів.
Позивачка ОСОБА_1 на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди мала чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, проте шкоду завдану не третім особам, а самому автомобілю, належному на праві власності позивачці, а відтак у страховика відповідно до вимог закону не виник обов`язок щодо виплати страхового відшкодування.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений транспортний засіб «Hyundai 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 03.06.2020 року.
Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу марки «Hyundai 130», державний номерний знак НОМЕР_1 після пошкодження станом на 17.02.2025 року складає 60416,48 грн., вартість відновлювального ремонту- 91 597,48 грн., що підтверджується копією звіту ФОП ОСОБА_4 про оцінку вартості матеріального збитку від 17.02.2025 року №82/44.02.25
За визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, позивачем на користь ФОП ОСОБА_4 сплачено 3500 гривень, що підтверджується Договором на проведення незалежної експертної оцінки від 03.02.2025 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 82/44.02.25 від 17.02.2025року, виданою ФОП ОСОБА_4 яка відповідно до п.25 розділу III Положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, є належним доказом приймання готівки в касу.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За змістом преамбули Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні.
П. 1, 5, 6, 9,10 ч.1 ст.1 цього Закону передбачено, що власник наземного транспортного засобу - особа, яка є власником відповідно до закону або законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, договору оренди або на інших законних підставах; особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, - особа, яка використовує забезпечений транспортний засіб, крім особи, яка використовувала забезпечений транспортний засіб, що вийшов з її правомірного володіння внаслідок вчинення протиправних дій; потерпіла особа - фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяно шкоду, та/або юридична особа, майну якої заподіяно шкоду, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка має право на відшкодування такої шкоди відповідно до цього Закону; страховик відповідальної особи - страховик, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, під час використання якого заподіяно шкоду забезпеченому транспортному засобу потерпілої особи; страховик потерпілої особи - страховик, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність потерпілої особи, транспортному засобу якої заподіяно шкоду.
На момент ДТП відповідач не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності.
Як зазначала позивачка у позовній заяві, її цивільно-правова відповідальність була застрахована.
Таким чином, відповідач, як особа, яка правомірно використовувала забезпечений транспортний, та, відповідно, є його законним володільцем, в розумінні ст.1 Закону є особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а відтак у разі завдання шкоди забезпеченим транспортним засобом марки «Hyundai», належним на праві власності позивачці, відповідальною особою за завдання шкоди виступав би страховик позивачки.
Правильність такої правової позиції підтверджується і викладеним У Постанові Верховного Суду від 1 серпня 2024 року у справі № 950/2479/22 (провадження № 61-11260св23) , де зазначено наступне.
Особою, яка завдала шкоди та відповідальність якої застрахована, може бути і не власник (не страхувальник) транспортного засобу за умови правомірного володіння такою особою забезпеченим транспортним засобом.
Однак у даному випадку шкоди завдано законним володільцем самому забезпеченому транспортному засобу без участі іншого транспортного засобу.
За таких обставин обов`язок у страховика цивільно-правової відповідальності позивачки щодо відшкодування заподіяної шкоди не настає.
Таким чином, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширює свою дію.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що в даних правовідносинах, шкода, завдана майну позивачки, відшкодовується на загальних підставах відповідно до ст.1166 ЦК України, а положення ст.1187 ЦК України до застосування не підлягають, оскільки ними врегульовано порядок відшкодування шкода, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а не джерелу підвищеної небезпеки.
За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідачем заявлено до стягнення розмір матеріального збитку в сумі 92 500 грн., в підтвердження чого надано заказ-наряд від 17.07.2025 року № 8244, виданий СТО БРОМ, однак докази оплати позивачкою вартості ремонту автомобіля саме в такому розмірі не подано, а відтак розмір вказаних збитків позивачем не доведено.
Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки 91 597,48 грн. завданої шкоди., розмір якої підтверджено копією звіту ФОП ОСОБА_4 про оцінку вартості матеріального збитку від 17.02.2025 року.
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн.,  суд виходить з таких норм чинного законодавства.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У ч.2 ст.22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду унормовані відповідно до положень статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховуються правові висновки, здійснені Верховним Судом, викладені у постановах від 12.06.2023 у справі №686/7245/22, провадження №61-2174св23; від 29 травня 2023 року у справі №757/13867/21, провадження № 61-11498св22; від 02 березня 2023 року у справі №607/21703/21, провадження № 61-11873св22.
Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах: від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18; від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19, зробив висновок, який є застосованим й до даних правовідносин, про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
При цьому, суд виходить з того, причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Натомість, ані особливостей психічного / психологічного стану, зумовленого пошкодженням майна позивача внаслідок ДТП, ані змін / погіршення стану здоров`я, прийому медичних препаратів у даній справі не підтверджено. Суду не надано й доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача погіршились відносини із оточуючими людьми.
У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не доведені належними та допустимими доказами, а твердження позивача про завдану моральну шкоду не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідача. Тому за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача відновлені в судовому порядку, за результатами розгляду цивільної справи, а сам по собі факт завдання шкоди майну позивача не підтверджує наявність правових підстав для відшкодування шкоди.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині за наявної аргументації та доведеності не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд не оцінює розмір заявлених позовних вимог з точки зору справедливості та розумності за умови не доведення підстав для її стягнення.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Пунктом першим частини першої ст. 7 Закону України «Про судовий збір», передбачено, що сплачена сума судового збору повертається заклопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Як убачається із змісту позовних вимог, позивач заявив вимоги про відшкодування шкоди. Вказану шкоду завдано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а відтак позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Судовий збір у сумі 1211,20 грн., сплачений позивачкою згідно платіжної інструкції від 01.1.2025 року при подачі позову є зайве сплаченим та може бути повернутий позивачеві у порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст. ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за її клопотанням, поданим до суду. На день ухвалення судового рішення по справі, клопотання про повернення зайве сплаченого судового збору від позивача не надходило, тому питання про повернення судового збору судом при ухваленні даного рішення не вирішується.
Щодо витрат за залучення суб`єкта оціночної діяльності, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів
Ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, витрати на проведення експертизи підлягають до стягнення пропорційно до задоволених вимог.
Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України частковому відшкодуванню 3 115 грн. витрат на проведення експертизи завданих збитків.
Керуючись ст. 22,23, 1166, 1167, 1187 ЦК України Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 91 597,48 грн. ( дев`яносто одна тисяча п`ятсот дев`яносто сім) гривень 48 коп.).
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 3 115 грн. витрат на проведення експертної оцінки.
В решті позову відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 )
Повне рішення суду складено 04.08.2026 року.

Суддя