ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ
справа №120/7882/24
провадження №К/990/1889/25; К/990/22063/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого-судді - Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови Вінницької обласної ради Соколового Вячеслава Петровича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року (суддя-доповідач Боровицький О. А., судді: Курко О. П., Шидловський В. Б.),
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року (суддя-доповідач Боровицький О. А., судді: Курко О. П., Шидловський В. Б.),
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до голови Вінницької обласної ради Соколового Вячеслава Петровича (далі - відповідач, голова Вінницької облради), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність голови Вінницької облради щодо нездійснення особистого прийому з ОСОБА_1 , який мав відбутися 14 червня 2024 року;
- зобов`язати голову Вінницької облради здійснити і провести особистий прийом з ОСОБА_1 у зручний для двох сторін час та день.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем не було проведено з ним особистої розмови, яка мала б відбутися 14 червня 2024 року у приміщенні Вінницької облради, чим допустив протиправну бездіяльність.
ІІ. Установлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, судові рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення.
14 червня 2024 року ОСОБА_1 прибув до приміщення Вінницької облради з метою потрапити на особистий прийом до голови цієї облради у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».
Однак, посадовою особою охоронної служби було повідомлено позивача, що голова Вінницької облради знаходиться на лікуванні у Вінницькому обласному наркологічному диспансері «Соціотерапія».
У зв`язку з такими обставинами, особиста зустріч ОСОБА_1 з головою Вінницької облради не відбулася.
Уважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів, визначених Законом України «Про звернення громадян».
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем - суб`єктом владних повноважень; наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах. Порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи. Суд наголосив, що судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Водночас, суд установив, що із долучених до матеріалів справи документів убачається, що голова Вінницької облради перебував у відрядженні в Калинівській міській територіальній громаді Хмільницького району з метою робочої зустрічі з командуванням військової частини (розпорядження від 13 червня 2024 року № 47Г-вд). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що виходячи із заявлених позовних вимог та доказів, зібраних у справі, позивачем не доведено належними доказами звернення до Вінницької облради про його особистий прийом 14 червня 2024 року з головою Вінницької облради, а отже і не доведено порушення відповідачем його прав, свобод чи інтересів у частині незабезпечення його права на особистий прийом.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Сьомого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу позивача залишено без руху. Запропоновано ОСОБА_1 у десятиденний строк з моменту отримання ухвали суду виконати вимоги цієї ухвали та усунути виявлені недоліки апеляційної скарги, а саме: надати оригінал документу про сплату судового збору.
На виконання вимог цієї ухвали, 04 листопада 2024 року позивач подав до Сьомого апеляційного адміністративного суду заяву, у якій просив звільнити його від сплати судового збору, мотивуючи тим, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає апеляційну скаргу. До цієї заяви ОСОБА_1 долучив роздруківку відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 20 березня 2024 року та довідку ГУ ПФУ в Вінницькій області від 31 березня 2023 року № 1225-0200-0206-11 про те, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Вінницькій області і не отримує пенсію та інші соціальні виплати. 
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суд від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до голови Вінницької обласної ради Соколового В. П. про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - повернуто особі, яка її подала. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення від сплати судового збору, оскільки підстав для звільнення від сплати судового збору, які зазначені ним у заяві (на підставі частини другої статті 8 Закону України Про судові державні побори пенсіонерів) суду не відомі, більше того вказаний закон на який посилається позивач також судом не встановлено. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача на те, що питання про оплату та звільнення від сплати судового збору до суду врегульовано Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI). 
Ураховуючи те, що недоліки апеляційної скарги не усунуто в строки, визначені ухвалою від 09 жовтня 2024 року, а саме: квитанції про сплату судового збору або підстав для звільнення згідно з Законом № 3674-VI позивачем не було надано, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про повернення матеріалів апеляційної скарги ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У подальшому, 02 грудня 2024 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду повторно надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки позивачем не долучено докази сплати судового збору у розмірі 1 816,80 грн за подання цієї апеляційної скарги. Судом запропоновано ОСОБА_1 у десятиденний строк з моменту отримання ухвали суду виконати вимоги цієї ухвали та усунути виявлені недоліки апеляційної скарги, а саме: надати оригінал документу про сплату судового збору.
06 січня 2025 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 щодо виконання ухвали суду від 03 грудня 2024 року, аналогічного змісту до заяви від 04 листопада 2024 року.
За результатом розгляду цієї заяви, 05 лютого 2025 року Сьомий апеляційний адміністративний суд постановив ухвалу, якою клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнив частково. Зменшив ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року до 181,60 грн. Продовжив строк для усунення недоліків апеляційної скарги, передбачених в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху. Запропонував особі, яка подала апеляційну скаргу, виконати вимоги даної ухвали та усунути виявлені недоліки апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання ухвали суду шляхом сплати судового збору у повному розмірі.
03 березня 2025 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду знову надійшла заява ОСОБА_1 , у якій останній посилався на правові позиції Верховного Суду щодо звільнення від сплати судового збору та радив суду ознайомитися з такими правовими висновками, а також з майновим станом позивача.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року - повернуто особі, яка її подала.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя. Питання фінансової спроможності заявника сплатити судовий збір є обов`язковим для врахування та має вирішуватись судом з огляду на обставини конкретної справи та надані заявником докази. При цьому, суд наголосив, що ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково та зменшено позивачу сплату судового збору - до 181,60 грн. Однак, з огляду на те, що на даний час недоліки апеляційної скарги не усунуто (квитанції про сплату судового збору не було надано до Сьомого апеляційного адміністративного суду), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про повернення матеріалів апеляційної скарги апелянту.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
14 січня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року. Окрім цього, позивач подав до касаційного суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги (провадження № К/990/1889/25).
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 січня 2025 року визначено склад колегії суддів: Мацедонська В. Е. (головуючий суддя), Білак М. В., Желєзний І. В. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року, серед іншого, клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року на підставі частини третьої статті 328 КАС України.
Окрім цього, 22 травня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, у якій також просив звільнити його від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги (провадження № К/990/22063/25).
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 червня 2025 року визначено склад колегії суддів: Мацедонська В. Е. (головуючий суддя), Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року, серед іншого, клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року на підставі частини третьої статті 328 КАС України.
На підставі службової записки про проведення повторного автоматизованого розподілу від 20 травня 2026 року № 18731/26 (з метою приведення складу колегії суддів у касаційному провадженні № К/990/1889/25 у відповідність до складу колегії суддів у касаційному провадженні № К/990/22063/25) та на виконання розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 20 травня 2026 року № 556/0/78-26, 20 травня 2026 року проведено повторний автоматизований розподіл у цій справі та визначено склад колегії суддів: Мацедонська В. Е. (головуючий суддя), Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.
ІV. Касаційне оскарження
У касаційних скаргах позивач просив скасувати ухвали суду апеляційної інстанції, а справу направити до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Зі змісту касаційних скарг убачається, що на обґрунтування позиції ОСОБА_1 посилався на те, що висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем неможливості сплати ним судового збору є помилковими. ОСОБА_1 уважав, що ним надано документи, які свідчать про його скрутне матеріальне становище, проте суд апеляційної інстанції не надав їм належну оцінку ані в ухвалі від 06 листопада 2024 року, ані в ухвалі від 19 березня 2025 року. Також позивач стверджував, що доступ до правосуддя не може бути обмежений через несплату особою судового збору у разі відсутності такої можливості. 
При цьому, скаржник уважав, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02 листопада 2023 року та від 12 грудня 2024 року у справі № 120/6039/22, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3505/22, від 11 вересня 2024 року у справі № 930/191/23 та від 17 квітня 2024 року у справі № 757/34675/20-ц.
04 квітня 2025 року на адресу Верховного Суду від голови Вінницької облради надійшов відзив на касаційну скаргу позивача від 14 січня 2025 року, у якому просив відмовити в її задоволенні, ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року залишити без змін. Відповідач звернув увагу, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 Закону України «Про судовий збір», є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору. Водночас, на думку голови Вінницької облради, ОСОБА_1 не було надано доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для його звільнення від сплати судового збору.
21 серпня 2025 року від голови Вінницької облради до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача від 22 травня 2025 року, у якому просив відмовити в її задоволенні, ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року залишити без змін. Зміст цього відзиву є фактично аналогічним відзиву відповідача на касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року. 
Водночас, додатково відповідач звернув увагу на те, що Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05 лютого 2025 року задовольнив частково клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору і зменшив останньому розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року з 1816,60 грн до 181,60 грн. На думку відповідача, суд апеляційної інстанції врахував майновий стан позивача і забезпечив йому належні умови для доступу до правосуддя. Голова Вінницької облради стверджував, що проігнорувавши вимоги ухвали від 05 лютого 2025 року, ОСОБА_1 фактично допустив зловживання процесуальними правами.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 298 КАС України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються правила статті 169 цього Кодексу.
Вимоги щодо форми та змісту апеляційної скарги встановлені статтею 296 КАС України, за приписами якої визначено, що до апеляційної скарги додаються, зокрема: 1) документ про сплату судового збору. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
Частинами першою - третьою статті 169 КАС України обумовлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Поряд з цим, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом № 3674-VI.
Відповідно до статті 1 Закону № 3674-VI судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
За приписами пункту 3 частини друої статті 4 Закону № 3674-VI ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Водночас, приписами статті 8 Закону № 3674-VI передбачено підстави для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Так, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або
2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:
а) військовослужбовці;
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
При визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи. 
VІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих касаційних скарг, Верховний Суд виходить з наступного.
Стаття 44 КАС України передбачає обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також, слід зазначити те, що при обмеженні, зокрема, права на апеляційне оскарження судового рішення порушується принцип справедливого та публічного суду, що суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 (далі - Конвенція).
У справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium, рішення від 17 січня 1970 року, заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Отже, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Невиконання судом апеляційної інстанції своїх, законодавчо закріплених, обов`язкових повноважень щодо перегляду рішення суду першої інстанції, нівелює можливість у поновленні порушених прав та обмежує право доступу до суду (доступу до суду апеляційної інстанції), яке передбачено Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Повертаючись до спірних правовідносин, колегія суддів зауважує, що основним питанням, яке постало перед Верховним Судом під час касаційного перегляду ухвал суду апеляційної інстанції, є визначення наявності правових підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за подання ним апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у контексті встановлення конкретних фактів цієї справи у взаємозв`язку з наявністю (відсутністю) реальних перешкод позивача у доступі до правосуддя у зв`язку з постановленням судом оскаржуваних ухвал.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Що стосується доводів касаційної скарги позивача на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року, Верховний Суд виходить з такого. 
Положення Закону № 3674-VI чітко визначають підстави, за якими суд має право ухвалити рішення про звільнення особи від сплати судового збору під час подання відповідної позовної заяви (а також - апеляційної чи касаційної скарг), зокрема: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу.
Як убачається зі змісту клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги від 07 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 посилався на відсутність отримання ним доходу, що підтверджується:
- відомостями майнового стану, які містяться у витязі з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу по 4 квартал 2023 року, сформованого 20 березня 2024 року № 0228-24-05296;
- довідкою ГУ ПФУ в Вінницькій області від 31 березня 2023 року 
№ 1225-0200-0206-11, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Вінницькій області і не отримує пенсію та інші платежі (субсидію, пільги).
Натомість, постановляючи ухвалу від 06 листопада 2024 року, судом апеляційної інстанції не вирішувалося питання про звільнення позивача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі вказаних документів і не надано їм оцінки у контексті встановлення дійсного матеріального стану позивача.
Водночас, у цій ухвалі першочергово Сьомий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що в своєму клопотанні ОСОБА_1 посилався на положення закону, якого не існує (Закон України про судові державні побори пенсіонерів), і роз`яснив позивачу, що спірне питання врегульовано положеннями Закону № 3674-VI. 
Так, нормами КАС України чітко визначено вимоги форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення та встановлено, що вони повинні містити, зокрема: зміст питання, яке має бути розглянуто судом, прохання заявника, а також підстави заяви, клопотання, заперечення (статті 166-167 цього Кодексу).
Отже, звертаючись до суду з відповідним клопотанням (у тому числі, яке стосується звільнення від сплати судового збору) особа зобов`язана обґрунтувати його зміст із зазначенням конкретної норми закону (статтю, частину, пункт), яка підлягає застосуванню до спірного питання. 
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для скасування ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року, оскільки, не зважаючи на подання вказаних вище документів, позивач не вказав конкретних підстав, визначених спеціальним Законом № 3674-VI, за якими ОСОБА_1 може бути звільнений від сплати судового збору.
Щодо аргументів касаційної скарги позивача на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, Суд уважає за доцільне зазначити таке.
Аналізуючи положення процесуального законодавства України убачається, що при вирішенні питання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майно, майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.
Такий підхід корелює з правовою позицією ЄСПЛ, який у рішенні по справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» (Garcia Manibardo v. Spain, № 38695/97) зазначив, що стаття 6 Конвенції «не примушує Держав-учасниць створювати апеляційні або касаційні суди. Однак, якщо такі суди існують, то гарантії, які передбачені статтею 6, повинні бути забезпечені».
Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, № 8225/78), рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, № 29731/96).
Водночас, Верховний Суд звертає увагу, що визначення наявності або відсутності підстав для надання відстрочення або розстрочення у сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарг чи звільнення особи від сплати судового збору врегульовано статтею 8 Закону № 3674-VI, за якою передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов, зокрема: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу.
При цьому, слово «може», застосоване в статті 8 Закону № 3674-VI, означає, що питання щодо звільнення від сплати судового збору, зменшення суми судового збору, а також надання відстрочення чи розстрочення у його сплаті при наявності відповідних підстав вирішується на розсуд суду.
Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18, відповідно до якого з аналізу статті 8 Закону № 3674-VI чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись з повторною апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав аналогічне клопотання про звільнення від сплати судового збору і долучив ті ж самі документи.
Водночас, суд апеляційної інстанції врахував доводи позивача і постановив ухвалу, якою зменшив розмір судового збору, який слід сплатити ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, з необхідних 1 816,80 грн до 181,60 грн (тобто, зменшив розмір судового збору в 10 разів).
Таким чином, на переконання колегії суддів, Сьомий апеляційний адміністративний суд застосовував принципи справедливості, розумності, пропорційності та забезпечення балансу між інтересами держави у стягненні судового збору та інтересами заявника щодо доступу до суду. Натомість, позивач вчергове не виконав вимоги ухвали суду і не сплатив судовий збір у розмірі 181,60 грн. При цьому, подав заяву, у якій послався на висновки Верховного Суду, які є загальними і не стосуються конкретних правовідносин, та фактично вказав на некомпетентність суду та його працівників.
Ураховуючи викладене, Суд уважає, що судом апеляційної інстанції правомірно постановлено ухвалу від 19 березня 2025 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, оскільки суд попередньо врахував майновий стан позивача і надав останньому можливість сплатити судовий збір значно менший, ніж визначено Законом № 3674-VI, якою ОСОБА_1 не скористався.
Що стосується аргументів касаційної скарги про незаконність (недійсність) ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2024 року, Суд зауважує таке.
Так, позивач стверджував, що копія ухвали суду апеляційної інстанції від 19 березня 2024 року, яка була направлена ОСОБА_1 судом, свідчить про недійсність цього судового рішення, оскільки в його тексті відсутній підпис особи, яка постановила цю ухвалу. При цьому, позивач посилався на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 930/191/23, та зазначив, що підпис має бути розміщений під текстом документу. 
Верховний Суд уважає помилковими такі доводи скаржника, оскільки правові висновки, які викладені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 930/191/23, стосуються порядку оформлення процесуальних документів учасником справи.
Водночас, Інструкцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814 (зі змінами) встановлено порядок засвідчення та видавання копій судових рішень і документів. Зокрема, пунктом 3 розділу ХІ цієї Інструкції передбачено, що копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати. У разі якщо судове рішення не набрало законної сили, про це працівником апарату суду зазначається на копії, що видається чи надсилається. На копії судового рішення, що набрало законної сили, зазначається дата набрання ним чинності.
Згідно з пунктом 6 розділу ХІ Інструкції встановлено, що копія судового рішення повинна відповідати оригіналу та може бути виготовлена у паперовій формі шляхом: виготовлення ксерокопії з оригіналу судового рішення, яке знаходиться в матеріалах справи; роздруківки електронного примірника судового рішення, оригінал якого збережений в АСДС, який містить електронні підписи відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги»; роздруківки електронного примірника судового рішення, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР) в режимі повного доступу.
Пункт 9 розділу ХІ Інструкції визначає, що у разі засвідчення з оригіналу електронного документу, збереженого в АСДС, проставляється відмітка «Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду». На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія». На копії документа зазначається найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені і прізвища, дати засвідчення копії. Відмітка про засвідчення розміщується нижче реквізиту документа «Підпис». Копія документа скріплюється відповідною печаткою суду.
Як убачається з копії ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2024 року, яка була направлена позивачу та долучена ним до касаційної скарги, указана ухвала суду була виготовлена шляхом роздруківки електронного примірника судового рішення, оригінал якого збережений в АСДС, про що свідчить відповідна відмітка. При цьому, ухвала суду містить усі необхідні реквізити, передбачені Інструкцією, і які підтверджують її відповідність оригіналу судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає безпідставними доводи скаржника у цій частині.
Додатково Верховний Суд ураховує й той факт, що ОСОБА_1 втретє подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, за результатом розгляду якої Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 10 червня 2025 року по суті спору, при цьому звільнивши позивача від сплати судового збору. Указане свідчить про відсутність порушення прав ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд уважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.
З огляду на відсутність понесених судових витрат скаржником, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 359, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року та ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя В. Е. Мацедонська
Судді М. В. Білак
Ж. М. Мельник-Томенко