ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 500/3134/25
адміністративне провадження № К/990/11900/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Кашпур О.В.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №500/3134/25
за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
за касаційною скаргою адвоката Каверіна Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, постановлену у складі головуючого судді Мартиць О.І., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Носа С.П., суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у застосуванні із 29 січня 2020 року по 13 березня 2024 року, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2024 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої для учасників бойових дій за 2015-2024 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із 29 січня 2020 року по 13 березня 2024 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2024 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої для учасників бойових дій за 2015-2024 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року відповідно.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 
2. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період 19.07.2022 по 13.03.2024, у якій позивачу необхідно вказати причини поважності пропуску цього строку та надати відповідні докази на їх підтвердження.
3. На виконання вимог вказаної ухвали 06.10.2025 представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначено про те, що у день виключення (13.03.2024) позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення йому не було письмово доведено про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, у зв`язку з чим до відповідача неодноразово було скеровано адвокатські запити. Отримавши документи, якими обґрунтовує позовні вимоги та, відповідно, дізнавшись про порушення своїх прав, позивач з дотриманням тримісячного строку звернувся до суду із цим позовом.
4. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року.
5. Залишаючи позов в частині позовних вимог без розгляду, суди першої та апеляційної інстанцій, виходили з того, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) та не навів поважних причин, які зумовили пропуск такого строку. 
6. При цьому, судами вказано про те, що відповідачем на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів надано заяву, до якої додано грошовий атестат позивача та витяги з наказів щодо призначення на посаду та виключення зі списків особового складу. Також до заяви долучено копію подання ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.03.2023 про призначення пенсії ОСОБА_1 (грошовий атестат від 14.03.2024 вказаний під №4 у списку документів для призначення пенсії, що додаються) та копію поданої особисто позивачем заяви про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 19.03.2024. Суди наголосили, що грошовий атестат є обов`язковим документом для призначення пенсії військовослужбовцям та містить інформацію про всі нарахування та виплати, що впливають на розмір пенсії. З заявою про призначення пенсії позивач звертався особисто 19.03.2024. Суди виходили з того, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 13.03.2024 слід врахувати наявність можливості ознайомлення з розмірами та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, зокрема для призначення пенсії, тобто позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів за вказаний період. 
7. Суди попередніх інстанції вказували на те, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.  Не погоджуючись із ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо дотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду із позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 13.03.2024, адвокат Каверін Сергій Миколайович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
9. На обґрунтування касаційної скарги представник позивача вказує на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум у спірний період. Натомість у день виключення (13.03.2024) із списків особового складу відповідач всупереч вимогам статті 116 КЗпП не виконав покладений на нього обов`язок щодо розрахунку за всіма видами забезпечення та не доводив ОСОБА_1 письмово про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. Це зумовило необхідність неодноразового звертатися з адвокатськими запитами від 29.11.2024, від 07.01.2025.
10. Також касатор вказує на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що в графі 14 (підпис військовослужбовця) грошового атестату від 13.03.2024 відсутній підпис позивача. Це свідчить, що грошовий атестат не був доведений до відома позивача у встановленому порядку, а отже, він не був повідомлений про нараховані та виплачені суми при звільненні, що виключає перебіг тримісячного строку звернення до суду з моменту вручення атестату. Крім того представник позивача зазначає про те, що у грошовому атестаті від 13.03.2024, міститься інформація про нараховане грошове забезпечення лише за період з 01.03.2024 по 13.03.2024. Водночас у частині періоду з 19.07.2022 по 29.02.2024 грошовий атестат не містить інформації про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою їх складових, а отже, не забезпечував позивачу можливості отримати повну, достовірну та зрозумілу інформацію про склад і розмір грошового забезпечення за зазначений період, у зв`язку з чим позивач об`єктивно не міг на підставі цього документа дізнатися про можливе порушення своїх прав.
IV. Позиція інших учасників справи
11.  Відповідач правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу не скористався. 
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
12. Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів: Мацедонської В.Е., Смоковича М.І., від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Каверіна Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року.
13.  Підставою для відкриття касаційного провадження у справі №500/3134/25 є оскарження судових рішень, зазначених у частині другій статті 328 КАС України та посилання скаржника у касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
14. Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2026 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні з 13 серпня 2026 року.
VI. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
15. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
16. Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
17. Відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон №2352-IX) "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".
18. Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
19. Відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
20. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
VІІ.ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
21. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
22. З огляду на викладені приписи статті 341 КАС України, Суд здійснює перегляд судового рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів касаційної скарги.
23. У справі, що розглядається, позивач просив здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із 29 січня 2020 року по 13 березня 2024 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2024 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої для учасників бойових дій за 2015-2024 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї. До суду з такими вимогами позивач звернувся у травні 2025 року.
24. У межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права щодо залишення без розгляду частини позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року.
25. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог за період з з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року застосували приписи статті 233 КЗпП України щодо строку звернення до суду у редакції, чинній після змін, внесених Законом № 2352-IX, яка встановлює тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
26. Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
27. Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. 
28. Верховний Суд уважає цей висновок застосовним й до спірних правовідносин.
29. У цій справі суди попередніх інстанцій, при обчислення строку звернення позивача до суду в частині позовних вимог з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року, виходили з того, що із заявою про призначення пенсії позивач звертався особисто 19.03.2024. При цьому, суди наголосили, що грошовий атестат є обов`язковим документом для призначення пенсії військовослужбовцям та містить інформацію про всі нарахування та виплати, що впливають на розмір пенсії. Суди виходили з того, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 13.03.2024 слід врахувати наявність можливості ознайомлення з розмірами та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, зокрема для призначення пенсії, тобто позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів за вказаний період.
30. На противагу таким висновкам позивач указує, що у день виключення (13.03.2024) із списків особового складу відповідач всупереч вимогам статті 116 КЗпП не виконав покладений на нього обов`язок щодо розрахунку за всіма видами забезпечення та не доводив йому письмово про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. У касаційній скарзі позивач вказує на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що в графі 14 (підпис військовослужбовця) грошового атестату від 13.03.2024 відсутній підпис позивача, що свідчить, що грошовий атестат не був доведений до його відома у встановленому порядку, а отже, він не був повідомлений про нараховані та виплачені суми при звільненні, що виключає перебіг тримісячного строку звернення до суду з моменту вручення атестату.
31. Верховний Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому важливим є те, що позов про перерахунок та виплату сум грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача із військової служби та виключення зі списків особового складу.
32. У Рішенні від 05 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
33. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
34. Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати
35. З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
36. Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
37. З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
38. На переконання Суду, основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. 
39. Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
40. Варто зазначити, що Верховний Суд у постанові від 25 червня 2026 року у справі № 520/25416/25 дійшов висновку, що у разі якщо звернення до суду обґрунтовано положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, якою для подання позову встановлено тримісячний строк і чітко унормовано момент початку перебігу такого строку - одержання "письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні", водночас суди перевірили і достеменно встановили момент отримання позивачем грошового атестата, який у межах спірних правовідносин підпадає під визначення такого "письмового повідомлення", то тримісячний строк звернення до суду, установлений цією ж нормою, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому у спірний період сум, однак в ці три місяці належить включати й період від дня отримання позивачем грошового атестата до вчинення ним будь-яких інших юридично значимих дій, що слугують меті звернення до суду з позовом у порядку, передбаченому частиною другою статті 233 КЗпП України.
41. Таким чином, у частині другій статті 233 КЗпП України законодавець визначив строк у три місяці, протягом якого звільнена особа має право вжити заходів щодо отримання необхідної інформації, пов`язаної з оплатою праці, та за необхідності звернутися до суду.
42. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25 червня 2026 року у справі № 520/25416/25, грошовий атестат підпадає під визначення «письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні», яке міститься у частині другій статті 233 КЗпП та з яким пов`язаний момент початку перебігу строку звернення до суду.
43. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що 19 березня 2024 року позивач звертався особисто із заявою про призначення пенсії. Суди зазначили, що грошовий атестат є обов`язковим документом для призначення пенсії військовослужбовця і містить інформацію про всі нарахування та виплати, що впливають на її розмір. З огляду на це, позивач мав можливість ознайомитися зі складовими свого грошового забезпечення, тому він повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме в той період.
44.  Проте у касаційній скарзі представник позивача вказує на те, що в графі 14 (підпис військовослужбовця) грошового атестату від 13.03.2024 відсутній підпис позивача. Це свідчить, що грошовий атестат не був доведений до відома позивача у встановленому порядку, а отже, він не був повідомлений про нараховані та виплачені суми при звільненні, що виключає перебіг тримісячного строку звернення до суду з моменту вручення атестату.
45. З наведеного убачається, що суди попередніх інстанцій, припустивши, що позивач мав бути ознайомлений зі складовими свого грошового забезпечення, які вказані в грошовому атестаті, при зверненні із заявою про призначення пенсії, не встановили дату вручення позивачу грошового атестата з огляду на відсутність підпису позивача на вказаному документі. 
46. Ураховуючи наведене Верховний Суд констатує, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами, що охоплюють період з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року, слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, зокрема, направлення/видачі грошового атестата.
47. Судами попередніх інстанцій зазначені обставини не досліджувались, а тому висновок про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 13 березня 2024 року, є передчасним.
48. За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
49. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
50. Частиною четвертою статті 353 КАС України встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
51. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, оскільки порушення норм процесуального права допущені судами першої та апеляційної інстанцій, тому ухвала Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року підлягають скасуванню, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу адвоката Каверіна Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
2. Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №500/3134/25 скасувати.
3. Справу №500/3134/25 направити до Тернопільського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий: О. В. Кашпур 
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович