ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/2510/25	Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б 	
Провадження № 22-ц/817/793/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 598/2510/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Кошельок”, інтереси якого представляє Гурський Герман Юрійович, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року, повний текст якого складено 31 березня 2026 року, ухваленого суддею Сидорак Г.Б., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Кошельок” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:
у грудні 2025 року ТзОВ “Кошельок” звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3476501287-359601 від 03.06.2021 року у розмірі 14193,00 грн та судові витрати, серед яких стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 03.06.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 3476501287-359601 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Відповідно до умов кредитного договору, ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на умовах: сума кредиту 4150 грн, початковий строк кредитування 22 дні, відсоткова ставка 2 % на добу. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, та перерахував грошові кошти на картковий рахунок, указаний ОСОБА_1 № НОМЕР_1 . Відповідач підтвердила виникнення своїх зобов`язань шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме, отримавши кредитні кошти, не скористалася своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 14193 грн, з яких: 4150 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 10043 грн сума заборгованості за процентами.
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року позов ТзОВ “Кошельок” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ “Кошельок” заборгованість за кредитом у розмірі 5979 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ “Кошельк” понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1020,07 грн та на правничу допомогу у розмірі 4211 грн.
В апеляційній скарзі представник ТзОВ “Кошельок” - Гурський Г.Ю. просить скасувати рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року в частині відмовлених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ТзОВ «Кошельок» задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором № 3476501287-359601 від 03.06.2021 в розмірі 14193 грн, що складається із: заборгованість за сумою кредиту - 4150 грн; заборгованість за відсотками за користування позикою - 10 043 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кошельок» суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн в суді першої інстанції та 3633,60 грн за подання апеляційної скарги; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн в суді першої інстанції та 4000 грн за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що як вбачається з візуальної форми послідовності дій ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 , номер телефону НОМЕР_3 , електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ТзОВ «Кошельок», щодо укладення електронного Договору про надання кредиту 3476501287-359601 від 03.06.2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті https://koshelok.ua/, відповідач, використовуючи номер телефону НОМЕР_3 , ідентифікувався в ІТС, зазначивши свої особисті дані: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, та зайшов в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, номер банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти Договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови Договору; після цього відповідачу на номер телефону НОМЕР_3 , було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. Позивач відправив в смс-повідомленні на зазначений номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор -3520- відповідач ознайомився з офертою позивача та прийняв її умови.
Далі відповідач надіслав позивачу акцепт та підписав Договір одноразовим ідентифікатором -3520-. Після цього в особистому кабінеті відповідача відобразився підписаний Договір та додатки до нього, а також Правила для цілодобового онлайн-доступу.
Зазначена візуальна форма послідовності дій складена у відповідності до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію» та Повідомлення Нацкомфінпослуг від 13 лютого 2019 року про роз`яснення особливостей порядку укладення електронних договорів.
Аналіз наведених норм законодавства та обставин справи дає підстави дійти висновку, що відповідач, по-перше, здійснив дії, які чітко свідчить про його свідомий вибір та волевиявлення на укладання Договору, по-друге, без цих дій саме з боку відповідача - укладання договору було б неможливе. Тобто без входу відповідача на веб-сайт позивача, без отримання ним SMS- повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт до особистого кабінету, без отримання SMS повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, тобто без виконання відповідачем всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та ТОВ «Кошельок» не був би укладений, тобто сторони не досягли би згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані на банківську картку, що зазначив відповідач. (Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 р. по справі №127/33824/19, від 31 січня 2024 року у справі №671/1832/20, від 25.06.2025 р. по справі №149/3931/24 та інших).
Отже, саме така тривала послідовність дій сторін забезпечила виконання позивачем своїх обов`язків за Договором щодо перерахування грошових коштів за реквізитами, що були зазначені відповідачем.
Щодо нарахованих процентів після закінчення лояльного періоду, то як вбачається з матеріалів справи, до спливу лояльного періоду у 22 дні відповідач не виконав свій обов`язок за Договором та не повернув кредит, що підтверджується доданим до позовної заяви детальним розрахунком заборгованості.
Отже, відповідач продовжив користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 112 днів з моменту укладення договору до 22.09.2021 р. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. договору, є законним. При цьому акцентуємо, що позичальник, який не повернув кредит до спливу лояльного періоду, ніяким чином не порушив договір (а відтак не йдеться про відповідальність), відповідач продовжив користуватися кредитом, але на інших умовах і саме про це домовились сторони договору.
Задовольняючи позов в частині стягнення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом лише за лояльний період, суд не вивчив та не проаналізував договір, за яким стягується заборгованість, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом. При цьому суд проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини.
Щодо справедливості розміру нарахованих процентів за користування кредитом, то враховуючи принцип свободи договору, відповідач мала можливість не вступати у кредитні відносити з позивачем. На момент укладення договору вона не заявляла додаткових вимог щодо умов договору, погодилася з усіма його умовами, в тому числі з розміром відсоткової ставки, погодилася отримати кредит саме на умовах, визначених договором, отримала кредит, при цьому не відмовилася від Договору протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, акцентують, що заперечень щодо його умов протягом більше чотирьох років після його укладення відповідач не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону.
Окремо про добросовісність та справедливість. Як вбачається з матеріалів справи, договір був укладений 03.06.2021 року. За цим договором позивач, розраховуючи отримати дохід, надав кредит позичальнику на певний строк з умовою, що вона поверне кредит та сплатить нараховані проценти до кінця цього строку. Позичальник, отримавши гроші від кредитора, користувалася кредитом, але жодного разу не сплатила навіть процентів. Внаслідок такої недобросовісної поведінки позичальника утворилась заборгованість за кредитом. При цьому позичальник жодного разу не зв`язалася з кредитором, аби врегулювати питання наявної заборгованості. Очевидно, що така позиція відповідача направлена на неповернення кредиту та сплати процентів за його користування. Отже, поведінку відповідача важко назвати добросовісною, а ситуацію, коли кредитор більше чотирьох років не отримує свої гроші, справедливою.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника ТзОВ “Кошельок” - Гурського Г.Ю., у якому зазначила, що ставка 2,2 % на день (понад 800 % річних) є очевидно надмірною.
Такі нарахування фактично є прихованою неустойкою, що порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).
В матеріалах справи відсутні відомості про належне погодження продовження договору. Відповідач не вчиняв жодних дій щодо погодження нових умов, відсутні докази отримання окремої згоди, відсутнє підтвердження акцепту нових умов. Сам факт прострочення не є згодою на нові умови.
Також є недоведеність належного укладення договору. Заявник не надав належних доказів: технічних логів (IP-адрес), підтвердження використання одноразового ідентифікатора саме відповідачем, доказів належного ознайомлення з умовами.
Верховний Суд у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 вказав, що саме кредитор зобов`язаний довести факт належного укладення договору.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та обґрунтовано відмовив у стягненні процентів після закінчення строку кредитування. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та зводяться до переоцінки доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду про стягнення аліментіва, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
З огляду на викладене, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині відмовлених позовних вимогах, оскільки в іншій частині не оскаржується апелянтом.
Судом встановлено, що 03.06.2021 року між ТзОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № 3476501287-359601 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту.
Відповідно до умов зазначеного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 4150 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором. (п. 1.1. договору).
Згідно з п. 2.1 договору, кредит надається строком на 22 днів, (далі - «лояльний період», початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця).
Відповідно до п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730 процента річних, що становить 2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п.п. 3.7, 3.8 договору).
Згідно з п. 9.1. договору, договір є електронним документом, створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму.
Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами власних обов`язків за цим договором (п. 9.2. договору).
Згідно з п. 9.4 договору невід`ємною частиною договору є «Правила надання позики на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Кошельок»». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких знаходиться на сайті кредитодавця: https://koshelok.net.
За умовами п. 9.5 Договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитодавцем в якості електронного підпису Позичальника буде використовуватись одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію».
Розділ «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін» містить дані позичальника ОСОБА_1 із зазначення її персональних даних, номеру телефону та електронної пошти (зворот а.с. 11-14).
Додатком № 1 до договору № 3476501287-359601 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 03.06.2021 року є графік розрахунків, згідно якого визначено дату видачі кредиту 03.06.2021, дату повернення кредиту 24.06.2021, реальну річну процентну ставку 730 % річних від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що становить 1826 грн (а.с. 15).
На підтвердження перерахування грошових коштів у сумі кредиту за Договором від 03.06.2021 року № 3476501287-359601 до позовної заяви додано довідку від 06.11.2025 року № 47398/80, видану АТ «Таскомбанк», з якої вбачається перерахування 03.06.2021 року о 09:36:40 відповідачу суми в розмірі 4150 грн, на номер банківської картки НОМЕР_1 , НОМЕР_4 , код авторизації 179795 (а.с. 18).
Факт перерахування відповідачу грошових коштів у сумі кредиту також підтверджується повідомленням, виданим ТОВ «ТАС ЛІНК», відповідно до якого через платіжну систему ТОВ «ТАС ЛІНК» було здійснено успішне зарахування грошових коштів на карту клієнта, номер транзакції 14c6dcf1-f165-4969-ae85-60b87877b55e. Дата та час здійснення операції 03-06-2021 09:36:41. Сума операції 4150 грн. Призначення переказу: «Видача кредитних коштів, Договор займа № 3476501287-359601 (а.с. 19).
Відповідно до листа АТ КБ «Приват Банк» № 20.1.0.0.0./7-260127/79562-БТ від 29.01.2026 на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) (а.с. 67).
Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» за договором № б/н за період 02.06.2021-04.06.2021 по картковому рахунку ОСОБА_1 03.06.2021 зафіксовано зарахування на картку 4150 грн (а.с. 68).
Відповідно до детального розрахунку заборгованості за договором №3476501287-359601 від 03.06.2021 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, заборгованість за кредитом становить 14193 грн, яка складається із заборгованість за сумою кредиту – 4150 грн та заборгованість за відсотками за користування позикою – 10043 грн (а.с. 16). 
Докази щодо здійснення будь-яких платежів відповідачем на погашення заборгованості за кредитним договором в матеріалах справи відсутні. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наявними серед матеріалів справи доказами підтверджено укладання відповідачем кредитного договору саме у тій редакції, яка наявна серед матеріалів справи, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету на офіційному сайті позивача. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, заборгованість не погасив, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Разом з тим, позивачем не надано доказів продовження строку дії кредитного договору, тому нарахування ним відсотків у сумі 8217,00 грн за період з 25.06.2021 по 22.09.2021 є безпідставним, оскільки здійснено поза межами строку кредитування, передбаченого договором.
Щодо строку позовної давності то, позивач звернувся до суду 12 грудня 2025 року, тобто у межах строків позовної давності.
З таким висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, із огляду на таке.
Згідно з частинами 1, 3 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У частині 1 статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Положення частини 1 статті 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України (в редакції на час укладення кредитного договору), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Аналізуючи викладене, можна дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції на час укладення кредитного договору), якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Матеріалами справи підтверджено, що 03.06.2021 між ТзОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3476501287-359601, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 4150 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
Тип кредиту - споживчий кредит (п. 1.2 договору).
Відповідно до п. 2.1 договору, кредит надається строком на 22 дня (лояльний період), початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 03.06.2021 року у розмірі 14193 грн, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту - 4150 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою - 10043 грн. 
Визначаючи заборгованість за відсотками у розмірі 10043 грн, позивач обґрунтовував цей розрахунок, зіславшись на погоджені сторонами п. п. 3.6, 3.7, 3.8 кредитного договору, за якими строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, переноситься на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 календарних днів. З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730 % річних, що становить 2 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним. 
Відповідно до п. 2.2. сторони договору погодили, що встановлений в п.2.1 договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Аналіз зазначеного пункту договору свідчить про те, що продовження Лояльного періоду здійснюється саме позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Відповідно до п. 3.1 договору, проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом.
Згідно з п. 3.3 договору, сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до цього договору.
Графіком розрахунків, який є додатком № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 03.06.2021 року встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а саме період за який нараховуються проценти з 03.06.2021 року по 24.06.2021 року (а.с. 15).
В пункті 5 вказаного графіка вказано, що розрахунків, плата за користування кредитом (проценти) становить 730 % річних від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що становить 1826 грн.
Водночас згідно з п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом.
За змістом ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником.
Враховуючи наведене, при визначенні строку нарахування відсотків колегія суддів керується пунктом 2.1 кредитного договору, який визначає строк надання кредиту у 22 дня кредитного договору, в межах якого нараховуються відсотки, а не пунктом 3.5 договору, який передбачає можливість нарахування процентів за кожен день користування кредитом до дня його фактичного повернення, який дозволяє кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом. Вказані умови договору не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Не заслуговує на увагу посилання заявника на те, що відповідна умова Договору, зазначена в пункті 3.6 цього правочину і названа його сторонами "відкладальною", незалежно від такої назви, є на час вирішення спору обов`язковою для сторін і правомірною в розумінні статті 204 ЦК України, оскільки у справі відсутні відомості про припинення дії згаданого пункту Договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку.
Колегія суддів зазначає, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань між боржником та кредитором не може розглядатися як «відкладальна обставина» в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України, оскільки фактично призводить до інших умов договору (строку кредитування та процентної ставки), які визначені між сторонами. Таким чином, зміст п.3.6 договору прямо суперечить змісту п.2.1 договору та графіку розрахунків та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції. 
За даних обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. 
Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що задовольняючи позов в частині стягнення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом лише за лояльний період, суд при цьому проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ТзОВ “Кошельок”, інтереси якого представляє адвокат Гурський Г.Ю., слід залишити без задоволення, а рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється. 
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 08 травня 2026 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року слід поновити.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кошельок”, інтереси якого представляє Гурський Герман Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2026 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча        Н.М. Храпак

Судді:          Б.О. Гірський

О.З. Костів