ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.07.2026	Справа № 910/4882/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу 
За позовом Приватного підприємства "Транском Альянс" (45602, Волинська область, Луцький район, село Підгайці, вулиця Дубнівська, будинок 14; ідентифікаційний код 40048708)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС-Т" (04209, м. Київ, вул. Озерна, 10, кв. 115, ідентифікаційний код 37445259)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 44; ідентифікаційний код 24175269) 
про стягнення 137 912,66 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство "Транском Альянс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС-Т" про відшкодування шкоди у розмірі 137 912,66 грн, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.05.2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 44; ідентифікаційний код 24175269) третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).
Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
14.11.2025 року, приблизно о 09 год. 38 хв., водій Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕС-Т» (далі - відповідач) - ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки MAN, модель 18.284, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався вулицею Митрополита Андрея Шептицького, 1/2, що у місті Києві, перед початком руху не склав стрілу крана маніпулятора, не був уважним, не дотримався бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з тягачем марки VOLVO, модель FH, д.н.з. НОМЕР_2 із напівпричепом марки LAMBERET, модель LVFS-3, д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований біля узбіччя, чим заподіяв напівпричепу значні механічні пошкодження.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.12.2025 року у справі №755/22717/25 водія транспортного засобу марки MAN, модель 18.284, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні зазначеної вище ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Вказана постанова суду набрала законної сили.
Напівпричіп марки LAMBERET, модель LVFS-3, д.н.з. НОМЕР_3 , який зазнав значних механічних пошкоджень внаслідок вказаної ДТП належить Приватному підприємству «ТРАНСКОМ АЛЬЯНС» (далі - позивач) на праві приватної власності.
Станом на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як користувача транспортним засобом марки MAN, модель 18.284, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (далі - третя особа) згідно з полісом № ЕР-225058228 (строк дії з 28.11.2024 по 27.11.2025 року), а відтак, 18.11.2025 року позивач звернувся до цієї страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування щодо цього страхового випадку.
28.11.2025 року, з метою визначення шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивачем було залучено судового експерта-товарознавця. Огляд пошкодженого напівпричепа відбувся 04.12.2025 року, про що позивач, дотримуючись принципів добросовісності, попередньо повідомив відповідача засобами поштового зв`язку (про це свідчить експрес-накладна «Нової Пошти» №59001511884130 від 28.11.2025 року).
За результатами експертизи було складено висновок експерта №-66-2025 від 15.01.2026 року, згідно з яким матеріальний збиток щодо пошкодженого внаслідок ДТП напівпричепа марки LAMBERET, модель LVFS-3, д.н.з. НОМЕР_3 становить 224 117,00 грн. 
18.02.2026 року страховою компанією було здійснено страхову виплату на користь позивача у розмірі 86 204,34 грн. 
Разом із тим, позивач стверджує, що враховуючи згаданий вище висновок експерта №-66-2025 від 15.01.2026 року, матеріальний збиток щодо напівпричепа становить 224 117,00 грн.
Так, позивач зазначає, що різниця між виплаченою сумою страхового відшкодування та завданими внаслідок ДТП Позивачу збитками становить: 224 117,00 грн - 86 204,34 грн (виплачене страхове відшкодування) = 137 912,66 грн.
З огляду на вищевикладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 137 912,66 грн.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Положення статті 22 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Також, статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14.11.2025, було пошкоджено належний позивачу напівпричіп. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.12.2025 року у справі №755/22717/25 водія транспортного ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах із відповідачем, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована, у зв`язку з чим страховиком (третьою особою) було здійснено страхове відшкодування у розмірі 86 204,34 грн.
На підтвердження розміру завданої шкоди позивачем подано висновок експерта № 66-2025 від 15.01.2026, складений судовим експертом Семенюком В.М., відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, становить 224 117,00 грн.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх повне відшкодування.
За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є саме законний володілець джерела підвищеної небезпеки.
Відтак, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
За приписами статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Відповідно до статей 73, 74, 76- 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Наданому позивачем висновку експерта суд надає належну доказову силу, оскільки він відповідає вимогам статей 98, 101 ГПК України, містить опис проведених досліджень, застосовані методики, вихідні дані та висновки щодо поставлених питань.
Відповідач відзиву на позов не подав, доказів на спростування наведених позивачем обставин та визначеного експертом розміру шкоди суду не надав, клопотання про призначення судової експертизи не заявив, а тому відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням.
Сам по собі факт непроведення позивачем відновлювального ремонту транспортного засобу не свідчить про відсутність у нього права на відшкодування шкоди, оскільки положення статті 1192 ЦК України пов`язують визначення розміру збитків із вартістю робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, а не виключно з фактом їх оплати.
Оскільки матеріалами справи підтверджено факт заподіяння шкоди, її розмір, причинний зв`язок між діями працівника відповідача та заподіяною шкодою, а також недостатність страхової виплати для повного відшкодування збитків, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди та сумою виплаченого страхового відшкодування.
З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення з відповідача 137 912,66 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд зазначає, що відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку відшкодувати виплачене позивачем страхове відшкодування власнику автомобіля, як і не скористався своїм правом на подання відзиву.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.
Щодо заявлених позивачем до відшкодування витрат на залучення судового експерта-товарознавця суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.
Згідно з частиною першою статті 127 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані із залученням експерта, несе сторона, яка заявила відповідне клопотання або замовила проведення експертного дослідження, якщо інше не встановлено законом, а за результатами вирішення спору такі витрати розподіляються судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
На підтвердження понесення витрат на залучення судового експерта-товарознавця позивачем надано акт виконаних робіт № 66 від 15.01.2026, відповідно до якого судовим експертом виконано експертне дослідження, а також платіжну інструкцію № 10169 від 03.12.2025, яка підтверджує сплату позивачем вартості зазначених послуг у розмірі 12 000,00 грн.
Висновок експерта № 66-2025 від 15.01.2026 був поданий позивачем як доказ у цій справі та покладений судом в основу висновків щодо встановлення розміру завданої шкоди. Таким чином, понесені позивачем витрати на оплату послуг судового експерта безпосередньо пов`язані з розглядом даної справи, є документально підтвердженими, необхідними та обґрунтованими.
Враховуючи задоволення позовних вимог, керуючись статтями 123, 126, 127, 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що витрати позивача на оплату послуг судового експерта-товарознавця у розмірі 12 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як судові витрати.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, відповідно до якого сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, має право на відшкодування витрат на проведення експертизи, здійсненої до звернення до суду, якщо такі витрати безпосередньо пов`язані з розглядом справи та відповідний висновок експерта був врахований судом як доказ.
Така ж правова позиція викладена також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 918/977/21, в якій зазначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів, а такі витрати підлягають розподілу за правилами статті 129 Господарського процесуального кодексу України за умови їх документального підтвердження та зв`язку з розглядом справи.
Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС-Т" (04209, м. Київ, вул. Озерна, 10, кв. 115, ідентифікаційний код 37445259) на користь Приватного підприємства "Транском Альянс" (45602, Волинська область, Луцький район, село Підгайці, вулиця Дубнівська, будинок 14; ідентифікаційний код 40048708) шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 137 912 (сто тридцять сім тисяч дев`ятсот дванадцять) грн 66 коп., судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. та витрати понесені у зв`язку із залученням судового експерта у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.07.2026

Суддя І.О. Андреїшина