П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/25539/25

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 07.11.2025р.) у справі за позовом Херсонського обласного відділення соціального фонду захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій, - 
В С Т А Н О В И В:
29.07.2025р. Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції у розмірі - 7093,61 грн., а також пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі - 372,75 грн.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач відповідно до вимог ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» за 1 робоче місце, призначених для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, ФОП ОСОБА_1 до 15.04.2025р. повинна була самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції. Оскільки вищезазначена сума відповідачем не була сплачена, утворилася заборгованість та пеня за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року (ухваленим в порядку письмового провадження) адміністративний позов Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю - задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції у розмірі 7093,61 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 372,75 грн. 
Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 18.11.2025р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.11.2023р. та прийняти нове, яким заявлені позовні вимоги - залишити без задоволення.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
16.12.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024р., середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача - ФОП ОСОБА_1 за рік склала 8 осіб, Таким чином, середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу, який встановлений у ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» складає - 1 особа.
Водночас, середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлена інвалідність, у роботодавця склала 0 осіб, що є менше ніж встановлено нормативом.
Фонд оплати праці штатних працівників 113497,74 грн.
Середня річна заробітна плата штатного працівника 14187,22 грн.
Сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 7093,61 грн.
Відповідно до квитанції від 04.03.2025р. вказаний розрахунок було розміщено в електронному кабінеті роботодавця ФОП ОСОБА_1 , на веб порталі електронних послуг ПФУ 04.03.2025р. о 12:09 год.
04.03.2025р. Херсонське обласне відділення фонду соціального захисту осіб з інвалідністю направило на адресу ФОП ОСОБА_1 лист-претензію №02-06/29 з вимогою сплатити нараховану суму адміністративно-господарської санкції та пені за несвоєчасну сплату.
Проте, відповідач не сплатив у добровільному порядку нараховані суми адміністративно-господарської санкції.
Враховуючи те, що відповідач не виконав нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в кількості 1 робоче місце та не сплатив адміністративно-господарські санкції з урахуванням пені (372,75 грн.) в загальній сумі - 7466,36 грн., позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог і, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не погоджується із наведеними висновками суду попередньої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991р. №875-XII, з метою реалізації творчих та виробничих здібностей осіб з інвалідністю, а також з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю (ч.3 ст.17 Закону №875-ХІІ).
За ч.1 ст.19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Як передбачено ч.4 ст.19 Закону №875-ХІІ, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній ч.1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
При цьому, слід зазначити, що основним місцем роботи є місце роботи, де особа працює на підставі укладеного трудового договору із оформленням трудової книжки та занесенням до неї запису про працевлаштування.
У відповідності до ч.1 ст.20 Закону №875-ХІІ підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст.19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю та не зайняте особою з інвалідністю. 
Для підприємств, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю та не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Так, адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в ч.1 цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч.1 ст.19 цього Закону. (ч.4 ст.20 Закону №875-ХІІ).
За ч.2 ст.19 вказаного Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого ч.1 цієї статті та з урахуванням вимог ст.18 цього Закону, та здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. 
Відповідно ст.18 Закону №875-ХІІ, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій у сфері зайнятості. 
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, які передбачені законом, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Одночасно, згідно зі ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р. №5067-VI, держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.
За змістом ст.4 Закону №875-ХІІ, органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.
До категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать особи з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого у ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (п.6 ч.1 ст.14 Закону №5067-VI).
Як передбачено ст.18-1 Закону №875-ХІІ, особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК чи рекомендації у сфері зайнятості і інших передбачених законодавством документів.
Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК або рекомендації у сфері зайнятості, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Відповідно до п.5 «Положення про Фонд соціального захисту інвалідів» (затв. наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011р. №129, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), основними завданнями Фонду соціального захисту інвалідів є: фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні; забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема створення робочих місць. 
При цьому, суб`єкти господарювання зобов`язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.
За правилами ч.2 ст.50 Закону №5067-VI, роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом, зокрема: створення умов для реалізації громадянами права на працю, а також додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.
Пунктом 4 ч.3 ст.50 цього ж Закону, роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
З огляду на вищенаведене, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом №875-ХІІ нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Так, у даному випадку, на роботодавця покладається обов`язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформувати про попит на робочу силу (вакансії) органи працевлаштування осіб з інвалідністю. У свою чергу органи працевлаштування, взаємодіючи між собою та з роботодавцем, забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та здійснюють таке працевлаштування.
Отже, працевлаштування осіб з інвалідністю не є виключним зобов`язанням роботодавця, яке створює робочі місця для осіб з інвалідністю.
За наведеного вище правового регулювання, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця, натомість вимагає від нього одночасного вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначених у ст.18 Закону №875-ХІІ.
У той же час, зі змісту ч.2 ст.218 ГК України слідує, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Так, вирішуючи питання щодо обґрунтованості поданої ФОП ОСОБА_1 апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що порядок визначення середньооблікової кількості працівників визначається «Інструкцією зі статистики кількості працівників» (затв. наказом Державного комітету статистики України №286 від 28.09.2005р.).
За змістом п.1.8 Інструкції №286, показник середньої кількості усіх працівників в еквіваленті повної зайнятості характеризує умовну кількість працівників (робочих місць), що відпрацювали повний робочий день, яка необхідна для виконання встановленого (визначеного) підприємством обсягу робіт (послуг). Методика його визначення базується на перерахунку оплаченого робочого часу усього персоналу (штатні працівники, сумісники, працюючі за договорами), що залучався до роботи у звітному періоді й отримував відповідну заробітну плату, в умовну кількість працівників, яких було б достатньо підприємству для виконання фактичного обсягу роботи за умови роботи всіх працівників упродовж повного робочого дня, виходячи зі встановленої його тривалості.
Відповідно до вимог п.3.2.5 Інструкції №286, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців чи рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, 12.
Як передбачено п.3.2.6. Інструкції №286, підприємство, що працювало неповний рік (сезонний характер виробництва або створення після січня, за винятком тих підприємств, які вимушено зупиняли виробництво з ініціативи адміністрації), середньооблікову кількість штатних працівників за рік визначає також шляхом підсумовування зазначеної кількості працівників за всі місяці роботи підприємства і ділення одержаної суми на 12.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з розрахунком сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті відповідачем у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, Херсонським обласним відділенням фонду соціального захисту осіб з інвалідністю визначено те, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за звітний 2024р. ФОП ОСОБА_1 становила 8 осіб, у зв`язку з чим, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю складає 1 особа.
В апеляційній скарзі відповідачка заперечує проти такого розрахунку та зазначає, що середня кількість працівників у 2024р. становить 2 особі, у зв`язку з чим, обов`язок для створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно до ст.19 Закону №875-XIІ, не виникає.
До апеляційної скарги також було додано податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і утриманого з них податку, а також суми нарахованого єдиного внеску за ІV квартал.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає, що кількість найманих працівників у 2024р. становило: січень 0 осіб, лютий 0 осіб, березень 0 осіб, квітень 0 осіб, травень 0 осіб, червень 0 осіб, липень 0 осіб, серпень 0 осіб, вересень 0 осіб, жовтень 0 осіб, листопад 8 осіб, грудень 8 осіб.
Тобто, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у ФОП ОСОБА_1 за 2024р. складає 2 особи (0+0+0+0+0+0+0+0+0+0+8+8) / 12 = 1,33, а не як зазначає позивач та суд першої інстанції - 8 осіб.
З урахуванням наведеного, у відповідача був відсутній обов`язок щодо встановлення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 1 робочого місця на виконання вимог ст.19 Закону №875-XII, а тому, відповідно, відсутні підстави для стягнення заборгованості з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, за відсутності правопорушення у сфері господарювання, як того вимагає ст.218 ГК України.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
З огляду на результат апеляційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Херсонського обласного відділення соціального фонду захисту осіб з інвалідністю - відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко