20.07.2026 
Справа № 331/7291/25
Провадження № 2/331/1231/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2026 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя 
у складі: головуючого судді Антоненко М.В.
за участі секретаря судового засідання: Волотко М.П. 
представника позивача – адвоката Скрима В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, -
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Скрима Валерія Анатоліївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон» визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва відповідно до якого просить суд визнати майнові права на двокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_1 житлового будинку за будівельною адресою: будинок №77, що будується по вулиці Поштова в м. Запоріжжі(у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва).
Вимоги обґрунтовує тим, що 15.01.2021 року між Вабілевою Ларисою Костянтинівноюта Акціонерним Товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОРЕГОН» був укладений Попередній Договір купівлі-продажу квартири №ЗО.03.1.093 від 16.09.2021 року відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому , в чіткій відповідності до усіх умов та положень Попереднього договору купівлі-продажу квартири укласти договір купівлі-продажу квартири, а саме двокімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 . Сторонами узгоджена орієнтовна вартість квартири за яку вона продана Позивачу і становить1 309 269 гривень 00 копійок.
Згідно п. 3.2 цього договору запланований термін введення в експлуатацію І квартал 2022 року .
Також між ОСОБА_1 та Відповідачем був укладений Попередній Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №ЗО.03.2.013 від 06.10.2021 року ,відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому , в чіткій відповідності до усіх умов та положень Попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення укласти договір купівлі-продажу Нежитлового приміщення, а саме нежитлове приміщення, проєктний номер номер 28, загальною проєктною площею 3,22 кв.м, розташованого на 0 поверсі, секція номер АДРЕСА_3 .
Орієнтовна вартість Нежитлового приміщення складає 25 760 гривень 00 копійок.Терміни виконання зобов`язань Відповідачем за вищевказаним Попереднім договором купівлі-продажу Нежитлового приміщення встановлено І квартал 2022 року
Згідно п.п 4.1.3 вищевказаних Договорів Відповідач зобов`язаний Передати Позивачу у власність квартиру, на умовах, визначених Попереднім договором, після укладання Основного договору згідно Акту прийому-передачі Квартири, в стані, визначеному п. 1.5 Попереднього договору, для вільного користування.
Позивач виконав свої зобов`язання за вказанимиПопереднім Договір купівлі-продажу квартири №ЗО.03.1.093 від 16.09.2021 року,Попереднім Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення №ЗО.03.2.013 від 06.10.2021 року перед Відповідачем і сплатив Відповідачу в повному обсязі вартість вказаних вище об`єктів нерухомості, про що свідчать довідки, видані Відповідачем про фактично сплачену суму забезпечувального платежу у повному обсязі, проте Відповідач до цієї пори житловий будинок АДРЕСА_4 не добудував, в експлуатацію його не ввів, і об`єкт нерухомості Позивачу не передав.
Замовником будівництва є Відповідач.Відповідно до відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України № 2809/03/18-25 від 19.05.2025 встановлено, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині, за параметрами пошуку: «адреса будівництва - АДРЕСА_4 » та «замовник - АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОРЕГОН»» інформації та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання не виявлено
Позивач неодноразово звертався до Відповідача за врегулюванням питання щодо введення в експлуатацію будинку в якому була придбана квартира, але зобов`язання за договром так і невиконані.
Ухвалою суду від 22.12.2025 р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядкузагального позовного.
Ухвалою суду від 29.05.2026 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з?явилась, її інтереси представляла адвокат Скрима В.А., яка подала заяву про розгляд справи без участі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. 
Представник відповідача Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв клопотань на адресу суду не надходило. Крім того відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
16.09.2021 року між Вабілевою Ларисою Костянтинівноюта Акціонерним Товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОРЕГОН» був укладений Попередній Договір купівлі-продажу квартири №ЗО.03.1.093 від 16.09.2021 року відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому , в чіткій відповідності до усіх умов та положень Попереднього договору купівлі-продажу квартири укласти договір купівлі-продажу квартири, а саме двокімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 ., а Позивач повинен сплатитиорієнтовну вартість квартири яка становить 1 309 269 гривень 00 копійок.
Також між ОСОБА_1 та Відповідачем був укладений попередній Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №ЗО.03.2.013 від 06.10.2021 року ,відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому , в чіткій відповідності до усіх умов та положень Попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення укласти договір купівлі-продажу Нежитлового приміщення, а саме нежитлове приміщення, проєктний номер номер АДРЕСА_5 ,а Позивач повинен сплатитиорієнтовну вартість нежитлового приміщення, яка становить25 760 гривень 00 копійок.
Згідно п. 3.2 Попередніх Договорів купівлі-продажу квртири та нежитлового приміщення запланований термін введення в експлуатацію І квартал 2022 року .
Згідно п.п 4.1.3вищевказаних Договорів Відповідач зобов`язаний Передати Позивачу у власність квартиру та нежитлове приміщення на умовах, визначених Попереднімидоговорами, після укладання Основного договору згідно Акту прийому-передачі Квартири, в стані, визначеному п. 1.5 Попереднього договору, для вільного користування.
Позивач виконав свої зобов`язання за вказаним Попереднім Договір купівлі-продажу квартири№ЗО.03.1.093 від 16.09.2021 року, Попереднім Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №ЗО.03.2.013 від 06.10.2021 рокуперед Відповідачем і сплатив Відповідачу в повному обсязі вартість квартири та нежитлового приміщення, про що свідчать довідки, видані Відповідачем про фактично сплачену суму забезпечувального платежу у повному обсязі, проте Відповідач до цієї пори житловий будинок АДРЕСА_4 не добудував, в експлуатацію його не ввів, і об`єкти нерухомості Позивачу не передав.
На дату підписання цього Договору ціна продажу об`єкта нерухомості визначена:
виходячи із вартості 1 кв.м квартири, який дорівнює15 500,00грн. без ПДВ.
1кв.м площі нежитлового приміщення становить 8000,00грн без ПДВ
ОСОБА_1 проведена оплата квартири, отримувачем є АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОРЕГОН», що підтверджується Довідкою Відповідача від 08.10.2021 року про ОСОБА_2 у повному обсязі забезпечувального платежу у розмірі 25 760 гривень 00 копійок.
Також ОСОБА_1 проведена оплата нежитлового приміщення, отримувачем є АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОРЕГОН», що підтверджується Довідкою Відповідача від 17.09.2021 року про оплату ОСОБА_1 у повному обсязі Забезпечувальногго платежу у розмірі 1 309 269 гривень 00 копійок.
Суд, проаналізувавши надані письмові документи, прийшов до таких висновків. Об`єктом виниклих правовідносин є визначені у Попередньому Договірі купівлі-продажу квартири №ЗО.03.1.093 від 16.09.2021 року двокімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 та у Договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення №ЗО.03.2.013 від 06.10.2021 року нежитлове приміщення, проєктний номер номер АДРЕСА_5 , які ОСОБА_1 повинна отримати у власність після завершення будівництва і введення будинку в експлуатацію.
У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор — прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності - можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про інвестиційну діяльність» відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності в Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні – як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. 
У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право — це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Таким чином, виходячи з положень цієї статті, інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі – Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі – Закон № 1560-ХІІ).
Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування — квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.
Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).
При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
Захист прав на новостворене майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором, повністю оплативши вартість об`єкта (як вкладу за договором), тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів необхідних для набуття майнових прав - квартири.
Із змісту договору випливає, що його предмет становить надання послуг щодо вкладання залучених коштів в будівництво житла та оформлення права власності на це майно в інтересах замовника.
Невиконання Відповідачем зобов`язань за договорами призвело до порушення прав позивача, саме: через порушення відповідачем строку прийняття об`єкта фінансування (будівництва) в експлуатацію та порушення строку його передачі позивачу, у останнього відсутня можливість реєструвати право власності на цей об`єкт у встановленому законом порядку.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту – визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.
Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту – визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
Позивач позбавлений іншого способу реалізувати свої права на об`єкт інвестування, ніж визнання майнового права в судовому порядку, а тому обраний ним спосіб судового захисту у спірних правовідносинах є ефективним, універсальним і застосовним до спірних правовідносин. Спосіб захисту права власності, передбачений статтею 392 ЦК України, є таким, що найбільш повно відновлює порушені права позивача.
Керуючись ст.ст. 12-18,76, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, 261, 625, 1050 ЦК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 майнове право (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на двокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 майнове право (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва)на нежитлове приміщення, проєктний номер 28, загальною проєктною площею 3,22 кв.м, розташованого на 0 поверсі, секція номер АДРЕСА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко