ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/9830/25 
Номер провадження 22-ц/816/2315/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Щербаченко М. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності: представника відповідача Мазурової К.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазурової Катерини Дмитрівни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року, ухвалене в м. Суми в складі судді Зері Ю.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та визначення частки боржника у спільному майні, -

в с т а н о в и в:

28 серпня 2025 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та визначення частки боржника у спільному майні.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення позики ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2024 року у справі № 591/8660/23 позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00 доларів США, а також 30000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Зазначене рішення набрало законної сили, на його виконання 06 вересня 2024 року видано виконавчий лист, на підставі якого 15 серпня 2025 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення.
Як зазначала позивачка, під час виконання рішення суду було встановлено відсутність у ОСОБА_1 майна, на яке можливо звернути стягнення для повного задоволення вимог стягувача. При цьому з інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок, у якому зареєстрований ОСОБА_1 , зареєстрований на його дружину ОСОБА_3 .
Також, за твердженнями позивачки, після прийняття судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки коштів житловий будинок та земельна ділянка під ним, які, на її думку, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , були відчужені на підставі договору дарування на користь їхньої доньки ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що зазначений правочин вчинено на шкоду кредитору та має ознаки фраудаторного, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та визначення частки ОСОБА_1 у спірному майні з метою подальшого звернення на неї стягнення в межах виконавчого провадження.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 , поданий представником ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та визначення частки боржника у спільному майні задоволено.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 квітня 2025 року, укладений між ОСОБА_3 як дарувальником та ОСОБА_4 як обдаровуваною, від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 22 травня 2024 року, зареєстрованої в реєстрі за № 4227, діяв ОСОБА_1 , щодо дарування житлового будинку загальною площею 184,7 кв. м, житловою площею 89,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 5910136300:08:004:0015 площею 0,0654 га за цією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2528.
Визначено частку ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя, а саме у житловому будинку загальною площею 184,7 кв. м, житловою площею 89,4 кв. м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 308245759101, та земельній ділянці з кадастровим номером 5910136300:08:004:0015 площею 0,0654 га за цією ж адресою, у розмірі 1/2 частки зазначеного майна.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп., по 807 грн 47 коп. з кожного, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн, по 10000 грн з кожного.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 — адвокат Мазурова К.Д. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про фраудаторність та фіктивність договору дарування, вважаючи, що він був укладений з метою приховування майна від звернення стягнення у виконавчому провадженні № 78875797, відкритому 15 серпня 2025 року на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2024 року у справі № 591/8660/23. 
Вказує, що сам факт набуття спірного майна у шлюбі та надання ним нотаріальної згоди на його відчуження дружиною на користь спільної доньки не свідчить про вчинення подружжям дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань перед кредитором.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання спірного правочину фраудаторним, безпідставно поширивши відповідну правову конструкцію на дії особи, яка не є боржником у спірних зобов`язальних правовідносинах (відповідачку ОСОБА_3 ). 
Також апелянт посилається на те, що судом не враховано хронологію виникнення спірних правовідносин, оскільки на момент відчуження майна судове рішення про стягнення заборгованості не набрало законної сили. 
Крім того, на думку апелянта, судом застосовано неналежний спосіб захисту порушеного права, що призвело до позбавлення відповідачки ОСОБА_4 , яка є добросовісним набувачем, права власності на спірне майно, гарантованого статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору дарування від 11 квітня 2025 року рішення суду про стягнення заборгованості не набрало законної сили. У зв`язку з цим, на думку представника апелянта, ОСОБА_1 не можна було вважати боржником у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а відтак на час вчинення спірного правочину були відсутні будь-які встановлені законом публічно-правові чи приватноправові обмеження щодо розпорядження належним йому майном.
При посвідченні договору нотаріусом було перевірено відсутність арештів, заборон, податкових застав та відомостей про сторін правочину в Єдиному реєстрі боржників, у зв`язку з чим, на думку апелянта, жодних юридичних перешкод для відчуження майна не існувало.
Апелянт наголошує, що визначальною ознакою фраудаторного правочину є його вчинення саме боржником на шкоду кредитору з метою унеможливлення або утруднення задоволення вимог останнього. У зв`язку з цим зазначає, що ОСОБА_1 , який є боржником у спірних правовідносинах, стороною оспорюваного договору дарування від 11 квітня 2025 року не був та не виступав відчужувачем майна. При цьому спірне нерухоме майно належало на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06 березня 2014 року, договором купівлі-продажу від 05 вересня 2012 року та відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Крім того, апелянт зазначає, що висновок суду про фраудаторний характер дій ОСОБА_3 фактично покладає на неї майнову відповідальність за особисті зобов`язання її чоловіка. При цьому посилається на положення статті 511 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання не створює обов`язків для третьої особи, та зазначає, що ОСОБА_3 не була стороною договору позики від 17 лютого 2011 року і не мала жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 . За таких обставин, на думку апелянта, її дії щодо розпорядження належним їй майном відповідали вимогам закону та ґрунтувалися на повноваженнях власника, передбачених статтею 319 ЦК України.
Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що надання ОСОБА_1 нотаріально посвідченої згоди на дарування від 11 квітня 2025 року свідчить про його участь у фраудаторному правочині, оскільки така згода не означає вчинення ним правочину щодо відчуження майна.
Апелянт також зазначає, що позовні вимоги були обґрунтовані фіктивністю договору дарування з посиланням на статтю 234 ЦК України, однак суд першої інстанції, погодившись із такими доводами, водночас застосував правову конструкцію фраудаторного правочину, чим, на думку апелянта, безпідставно змішав різні правові підстави недійсності правочину.
Зазначає, що позивачка штучно об`єднала у своєму позові дві взаємовиключні вимоги: визнання договору дарування недійсним та визначення частки боржника у спільному майні подружжя. Відповідно до ст. 443 ЦПК України, визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом виключно за поданням виконавця, отже сам стягувач є неналежним позивачем за такою вимогою.
Також вказує, що імперативна умова застосування цієї процесуальної норми полягає в тому, що майно повинно перебувати у спільній власності боржника та іншої особи на момент ухвалення рішення судом. Однак на момент розгляду справи судом першої інстанції (і на момент подання позову) спірні житловий будинок та земельна ділянка належали на праві приватної власності абсолютно іншій третій особі – відповідачці ОСОБА_4 .
Вимога про визначення частки боржника у спільному майні подружжя може бути технічно розглянута та задоволена судом виключно після того, як правочин про відчуження майна буде не лише визнано недійсним, а й будуть застосовані наслідки недійсності правочину (реституція). Тобто майно має бути фактично та юридично повернуто у статус спільної сумісної власності подружжя (перереєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).
29 червня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
У відзиві зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та наявним у справі доказам.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 — адвокат Мазурова К.Д. стверджує, що оскаржуване рішення суперечить сталій та послідовній практиці Великої Палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Водночас жодної такої практики, яку суд не врахував, не наводить, обмежуючись посиланням на окрему думку судді у справі № 924/408/21 до постанови від 22 травня 2024 року, яка не є висновком суду щодо застосування норми права.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був стороною договору дарування та не відчужував належне йому майно, є безпідставними.
Спірні житловий будинок і земельна ділянка набуті під час шлюбу, а тому відповідно до статті 60 СК України є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, згідно з якою реєстрація майна на одного з подружжя не спростовує презумпції спільної сумісної власності.
Надаючи нотаріально посвідчену згоду на укладення договору дарування, ОСОБА_1 фактично погодився на відчуження належної йому частки у спільному майні. Внаслідок укладення цього правочину з його власності вибула частка у спірному майні, що безпосередньо вплинуло на можливість позивачки задовольнити свої вимоги до боржника.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що на момент укладення договору дарування від 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачкою, а спірний правочин був безоплатним, укладеним на користь близького родича та призвів до вибуття майна, за рахунок якого могло бути виконане зобов`язання. Такі обставини відповідають ознакам фраудаторного правочину, визначеним у практиці Верховного Суду.
При цьому для встановлення фраудаторності правочину не має вирішального значення відсутність на дату його укладення судового рішення, що набрало законної сили, відкритого виконавчого провадження чи інших обмежень щодо розпорядження майном боржника. Вирішальним є наявність невиконаного зобов`язання та спрямованість дій боржника на унеможливлення задоволення вимог кредитора.
Також безпідставними є доводи апелянта щодо прав ОСОБА_3 . Вона не оскаржувала рішення суду першої інстанції та не заявляла про порушення своїх прав. Крім того, договір позики було укладено під час шлюбу, а доказів того, що відповідне зобов`язання не виникло в інтересах сім`ї, відповідачами не надано.
Не погоджується із доводами апеляційної скарги про безпідставне застосування судом статті 234 ЦК України. Як правильно встановив суд першої інстанції, договір дарування від 11 квітня 2025 року має ознаки як фраудаторного, так і фіктивного правочину, що не виключає одночасного застосування відповідних підстав недійсності. 
Матеріалами справи встановлено, що після виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_1 безоплатно відчужив належне йому майно на користь доньки, при цьому дарувальники продовжили проживати у спірному будинку, іншого житла не мають, а обдарована особа особистої участі в укладенні договору не брала. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що правочин був спрямований не на реальну передачу майна, а на унеможливлення звернення стягнення на нього.
Сам по собі факт нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності не підтверджує правомірності правочину, оскільки державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте право.
Отже, висновок суду про наявність у договору дарування від 11 квітня 2025 року ознак фраудаторності та фіктивності є законним, обґрунтованим і відповідає встановленим обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що з позовом про визначення частки боржника у спільному майні може звертатися виключно виконавець, є безпідставними.
У постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24 Велика Палата Верховного Суду прямо зазначила, що право на звернення до суду за захистом порушених прав має насамперед кредитор (стягувач), а повноваження виконавця не виключають права такої особи на самостійне пред`явлення відповідного позову. Отже, позивачка мала належне право на звернення до суду з вимогою про визначення частки боржника у спільному майні.
Не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд визначив частку боржника у майні, яке формально зареєстроване за іншою особою. Поєднання вимог про визнання правочину недійсним та визначення частки боржника у спільному майні є належним і ефективним способом захисту прав позивачки в межах однієї справи. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не має права оскаржувати рішення в інтересах інших відповідачів або посилатися на нібито порушення їхніх прав.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а наслідком його недійсності у цій справі є припинення права власності ОСОБА_4 на спірне майно. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання документів недійсними відповідні речові права припиняються. При цьому скасування державної реєстрації чи рішення державного реєстратора не є необхідним та не становить ефективного способу захисту. Вимогу про реституцію може заявляти лише сторона недійсного правочину, тоді як позивачка таким правом не наділена. Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не відповідають законодавству України.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Мазурова К.Д. підтримала апеляційну скаргу.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлялись належним чином.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить провести розгляд справи без участі позивачки та її представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 жовтня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, сформованим 15 серпня 2025 року (т. І а.с. 22-23).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00050605316, сформованого 11 квітня 2025 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 99-100).
У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2012 року ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Купівля земельної ділянки за зазначеним договором була здійснена за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , оформленою у вигляді заяви. Вказані обставини підтверджуються дублікатом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2012 року, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1267 (т. І а.с. 89-90).
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 06 березня 2014 року ОСОБА_3 є власницею житлового будинку загальною площею 184,7 кв. м, житловою площею 89,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений факт підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер дубліката 46552099 від 29 жовтня 2025 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 46553954 від 29 жовтня 2025 року (т. І а.с. 87).
17 лютого 2011 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у формі боргової розписки, відповідно до якого позивачка передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути отримані кошти за першою вимогою позивачки (т. І а.с.14-зворот).
Зазначені обставини встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2024 року у справі № 591/8660/23 та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.
Цим рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь суму боргу у розмірі 10 000,00 доларів США (т. І а.с.12-14, 37-38).
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала. Таким чином, рішення суду від 30 липня 2024 року набрало законної сили.
15 серпня 2025 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Школи С.М. відкрито виконавче провадження ВП № 78875797 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 591/8660/23, виданого 06 вересня 2024 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00 доларів США заборгованості та 30000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією постанови (т. І а.с.10).
У ході здійснення виконавчого провадження представник позивачки адвокат Турченко С.П. звертався до приватного виконавця Школи С.М. із клопотанням від 22 серпня 2025 року про надання інформації щодо виявленого майна боржника та клопотанням від 25 серпня 2025 року про звернення стягнення на частку боржника у спільному майні подружжя, яким ОСОБА_1 володіє спільно з дружиною ОСОБА_3 , а саме на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з відповіддю приватного виконавця № 3371 від 28 серпня 2025 року представника позивачки повідомлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0654 га, кадастровий номер 5910136300:08:004:0015, належать на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 2528 від 11 квітня 2025 року. У зв`язку з відсутністю частки боржника у спільному майні подружжя звернення до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному майні в межах виконавчого провадження виявилося неможливим (т. І а.с.17).
Згідно з договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 квітня 2025 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2528, ОСОБА_3 як дарувальник (мати) безоплатно передала у власність ОСОБА_4 як обдаровуваній (доньці), в особі представника ОСОБА_1 , житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0654 га, кадастровий номер 5910136300:08:004:0015, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а обдаровувана в особі представника прийняла зазначене майно у дар. Відповідно до пункту 15 договору дарування його укладено за письмовою згодою чоловіка дарувальника – ОСОБА_1 , що підтверджується заявою про згоду, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. 11 квітня 2025 року за реєстровим № 2527 (т. І а.с.19-21, 82 -84).
Відповідно до заяви про згоду від 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 у порядку частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України надав згоду дружині ОСОБА_3 на дарування їхній спільній доньці ОСОБА_4 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер 5910136300:08:004:0015, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які були набуті подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі (т. І а.с.86).
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 квітня 2025 року за ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 2528 від 11 квітня 2025 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5910136300:08:004:0015 та житловий будинок загальною площею 184,7 кв. м, житловою площею 89,4 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 106-111, 112).
Відповідно до інформації за запитом № 96/31565 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07 квітня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 104).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за оспорюваним договором дарування фактично відчужено майно, яке було набуте ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та належить їм на праві спільної сумісної власності; на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були обізнані про наявність рішення суду про стягнення заборгованості у сумі 10000,00 доларів США з ОСОБА_1 на користь позивачки, усвідомлювали подальше примусове виконання даного рішення суду, можливість арешту належного їм майна та звернення на нього стягнення після визначення частки боржника у цьому майні; оспорюваний договір дарування від 11 квітня 2025 року укладено з письмового дозволу ОСОБА_1 на дарування належної йому частки житлового будинку та земельної ділянки; майно відчужене на підставі безоплатного договору на користь доньки відповідачів – ОСОБА_4 ; після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 продовжили бути зареєстрованими у подарованому будинку; доказів того, що саме відповідачка ОСОБА_4 одноособово утримує подарований будинок, несе витрати по сплаті комунальних платежів, відповідачами не подано, то оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_1 очевидно всупереч принципу добросовісності, зі зловживанням її цивільними правами на шкоду правам позивачки як кредитора та стягувача у виконавчому провадженні, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним з підстав фраудаторності.
Також суд зробив висновок, посилаючись на те, що на виконання оспорюваного правочину від 11 квітня 2025 року відбувся фактичний перехід прав від відповідачки ОСОБА_3 до відповідачки ОСОБА_4 на спірний житловий будинок та земельну ділянку, договір дарування не можна кваліфікувати одночасно як фіктивний, так і такий, що суперечить принципу добросовісності та недопустимості зловживання право.
Задовольняючи позовні вимоги про визначення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, суд першої інстанції зазначив, що позивачка правомірно звернулась до суду з вимогою про визначення частки боржника ОСОБА_1 у майні (житловий будинок та земельна ділянка під ним), яким він спільно володіє з ОСОБА_3 , оскільки укладений останньою договір дарування визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на судовий захист свого цивільного права чи інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише у випадку порушення, невизнання або оспорювання саме її прав чи законних інтересів. При розгляді спору суд повинен встановити наявність такого порушення та залежно від встановлених обставин вирішити питання про задоволення позову або відмову у його задоволенні.
Установлено, що предметом оспорюваного договору дарування від 11 квітня 2025 року є житловий будинок та земельна ділянка, право власності на які зареєстровані одноосібно за ОСОБА_3 , однак набуті у період перебування останньої у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав самостійного заробітку (доходу) з поважних причин.
Частина третя статті 368 ЦК України також визначає, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, законодавством закріплено презумпцію спільності майна подружжя, набутого у період шлюбу.
Зазначена презумпція означає, що майно, придбане під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, на кого саме воно оформлене чи зареєстроване.
Тягар доказування обставин, які спростовують таку презумпцію, покладається на особу, яка заперечує належність майна до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Як правильно встановив суд першої інстанції, належних та допустимих доказів, які б свідчили про набуття спірного майна за особисті кошти ОСОБА_3 або про існування іншого правового режиму цього майна, відповідачами не надано.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є законним та обґрунтованим.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.
При цьому для укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, згода другого з подружжя повинна бути письмовою та нотаріально посвідченою.
Разом із тим, предметом цього спору є не лише питання правового режиму спірного майна, а й оцінка поведінки сторін крізь призму принципів добросовісності та недопустимості зловживання цивільними правами.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення договору дарування від 11 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_1 мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачкою, до того ж Зарічним районним судом м. Суми постановлено рішення від 30 липня 2024 року у справі № 591/8660/23 про стягнення коштів з ОСОБА_1 .
Також встановлено, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга була залишена без руху через несплату судового збору, а в подальшому повернута заявнику, у зв`язку з чим рішення суду 06 вересня 2024 року набрало законної сили та підлягало примусовому виконанню.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки за оспорюваним договором дарування фактично відчужено майно, яке було набуте ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та належить їм на праві спільної сумісної власності; на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були обізнані про наявність рішення суду про стягнення заборгованості у сумі 10000,00 доларів США з ОСОБА_1 на користь позивачки, усвідомлювали подальше примусове виконання даного рішення суду, можливість арешту належного їм майна та звернення на нього стягнення після визначення частки боржника у цьому майні; оспорюваний договір дарування від 11 квітня 2025 року укладено з письмового дозволу ОСОБА_1 на дарування належної йому частки житлового будинку та земельної ділянки; майно відчужене на підставі безоплатного договору на користь доньки відповідачів – ОСОБА_4 ; після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 продовжили бути зареєстрованими у подарованому будинку; доказів того, що саме відповідачка ОСОБА_4 одноособово утримує подарований будинок, несе витрати по сплаті комунальних платежів, відповідачами не подано, то оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_1 очевидно всупереч принципу добросовісності, зі зловживанням її цивільними правами на шкоду правам позивачки як кредитора та стягувача у виконавчому провадженні, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним з підстав фраудаторності.
Відповідачка ОСОБА_3 , відчужуючи домоволодіння, частка в якому належала боржнику – відповідачу ОСОБА_1 , на підставі безвідплатного договору на користь своєї дочки, діяла очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора, оскільки укладала договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача та інших кредиторів, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_3 не мала жодних боргових зобов`язань перед позивачкою, не була стороною договору позики від 17 лютого 2011 року, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій про те, що відповідачі при укладенні оспорюваного договору діяли недобросовісно, зважаючи на те, що ОСОБА_3 передала в дар дочці ОСОБА_4 , зокрема, і частину нерухомого майна, що належала ОСОБА_1 , будучи обізнаною про існування у нього боргових зобов`язань у значному розмірі.
Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 не є стороною договору дарування, а об`єкт дарування належав на право власності виключно відповідачці ОСОБА_3 , оскільки відповідач ОСОБА_1 , надаючи дозвіл на укладення оспорюваного договору стосовно майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, з урахуванням того, що відчуження належної йому частки в нерухомому майні відбулося після укладення договору позики з позивачкою, зобов`язання за яким на час вирішення спору позичальником не було виконано.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції змішування несумісних правових принципів: принципи фіктивного та принципи фраудаторного правочину.
Такі твердження не відповідають змісту оскаржуваного рішення, за яким судом зроблено висновок про те, що оспорюваний правочин не можна кваліфікувати одночасно як фіктивний, так і такий, що суперечить принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, посилаючись на те, що на виконання оспорюваного договору дарування відбувся фактичний перехід прав на нерухоме майно від відповідачки ОСОБА_3 до відповідачки ОСОБА_4 . 
Є необґрунтованими і твердження відповідача в апеляційній скарзі про неможливість вирішення вимоги про визначення частки боржника у спільному майні подружжя, яка може бути технічно розглянута та задоволена судом виключно після застосування наслідків недійсності правочину (реституції), тобто після повернення майну статусу спільної сумісної власності подружжя шляхом перереєстрції за відповідачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Так недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Вказане відповідає висновку, зазначеному у постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21.
Згідно з висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 зазначено, що належним способом захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про те, що визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом виключно за поданням виконавця, а тому сам стягувач є неналежним позивачем за такою вимогою.
Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження та здійснюється шляхом примусового виконання судового рішення органами державної виконавчої служби або приватними виконавцями.
Частиною шостою статті 48 зазначеного Закону передбачено, що у разі коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення може бути звернено на його частку у такому майні.
Отже, спірне нерухоме майно потенційно могло бути об`єктом звернення стягнення в межах виконавчого провадження.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №367/252/24 зазначено, що стаття 443 ЦПК України врегульовує ситуацію, у якій немає спору про право між співвласниками майна. Якщо такий спір наявний, суд відмовляє в задоволенні подання виконавця, а виконавець (або особа, права якої порушено) вправі звернутися до суду в порядку позовного провадження. Водночас суд має встановити, що спір є реальним, а не штучно створеним чи гіпотетичним;
виконавець має право звернутися до суду з позовом про визначення частки боржника в спільному майні та про оспорення укладеного боржником правочину, наслідком якого є неможливість виконання судового рішення, проте такий позов може бути пред`явлений винятково в інтересах стягувача у виконавчому провадженні. Якщо ж позов пред`явлено в інтересах боржника, то позовна заява підлягає поверненню заявникові без відкриття провадження у справі, а якщо це встановлено після відкриття провадження у справі, то такий позов підлягає залишенню без розгляду з підстав, наведених у пункті 98 цієї постанови.
Постановою від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала сформульовані нею у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 висновки про те, що покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить правилам статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має не особистий, а винятково службовий інтерес, який полягає у виконанні покладених на нього державою посадових обов`язків і досягненні такого результату, за якого судове рішення буде виконаним.
Водночас забезпечення найбільш сприятливої ситуації для виконання судового рішення відповідає не лише інтересам суспільства, яке, безумовно, зацікавлене в підтриманні правопорядку в державі, а й майновим та/або немайновим інтересам стягувача у виконавчому провадженні.
Наведене не означає, що виконавець у виконавчому провадженні зобов`язаний діяти лише в інтересах стягувача, адже всі виконавчі дії повинні вчинятися з дотриманням прав усіх сторін виконавчого провадження, зокрема й боржника. Проте оскільки метою здійснення виконавчого провадження є повне та своєчасне виконання судового рішення, то вжиття виконавцем усіх необхідних заходів для досягнення цієї мети потрібно розглядати як таке, що відповідає як загальним засадам верховенства права і обов`язковості судових рішень, так і правомірним інтересам стягувача у конкретному виконавчому провадженні.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24 зазначила, що виконавець має право звернутися до суду з позовом щодо оспорення фраудаторного правочину саме в інтересах стягувача у виконавчому провадженні.
З цих же міркувань у разі наявності спору про право на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами, позов про визначення частки боржника у такому майні також пред`являється виконавцем в інтересах стягувача у виконавчому провадженні, оскільки як вимоги, спрямовані на повернення майна у власність боржника (спільну власність боржника та інших осіб), так і вимоги щодо визначення частки боржника у такому майні мають на меті забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення у спосіб звернення стягнення на майно боржника, що відповідає майновим інтересам стягувача.
Між тим, варто акцентувати увагу на тому, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24 вкотре наголосила, що за захистом своїх невизнаних, оспорених або порушених прав має насамперед звертатися особа, чиї права не визнаються, оспорюються або порушуються. У цьому випадку такою особою, безумовно, є кредитор - стягувач у виконавчому провадженні.
Проте якщо стягувач з певних причин за захистом своїх прав у спосіб оспорення фраудаторного правочину не звертається, то такий позов може пред`явити виконавець, оскільки таке право йому надано законом, а саме частиною четвертою статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Вказана правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24.
Таким чином право на звернення з позовом про визначення частки боржника у спільному майні належить як виконавцю, так і стягувачу, оскільки такі вимоги мають на меті забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення у спосіб звернення стягнення на майно боржника, що відповідає майновим інтересам стягувача.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення спору.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, проте не містять обставин, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим із додержанням вимог матеріального і процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Представником позивачки ОСОБА_2 – адвокатом Турченком С.П. у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки судові витрати у справі в сумі 20000,00 грн витрат на правничу допомогу.
За договором про надання правової допомоги від 08 червня 2023 року, укладеному між адвокатом Турченко С.П. та позивачкою ОСОБА_2 , розмір гонорару адвоката визначається додатковою угодою (т. І а.с. 19).
25 серпня 2025 року ці ж сторони уклали додаткову угоду № 6 до договору по надання правової допомоги б/н від 08.06.2023 р., якою погодили розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги у спорі про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 квітня 2025 року.
За п. 2.2. цього договору попередня оплата в розмірі 23000,00 грн, еквівалент 550,00 доларів США за надання правової допомоги з представництва інтересів Клієнта в Сумському апеляційному суді, що включає в себе: консультування Клієнта щодо прийнятого судом першої інстанції рішення у справі, підготовка та подання до Сумського апеляційного суду апеляційної скарги чи відзиву на апеляційну скаргу, залежно від прийнятого судом першої інстанції рішення , безпосередня участь Адвоката у судовому розгляді справи в Сумському апеляційному суді до моменту прийняття судом постанови або ухвали, якою завершується апеляційний розгляд справи, консультування Клієнта протягом розгляду справи судом.
До відзиву на апеляційну скаргу представником позивачки надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 26 червня 2026 року на суму 20000,00 грн.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Враховавши надані представником позивачки докази, колегія суддів дійшла до переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розгляду, з огляду на підготовку лише одного процесуального документу – відзиву на апеляційну скаргу, заявлений розмір судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню.
Також є необґрунтованим включення в перелік наданих послуг участь представника в судових засіданнях, оскільки апеляційний розгляд цієї справи відбувся без участі представника позивачки, про що він просив у відзиві на апеляційну скаргу.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу документи, складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, а також з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 20000,00 грн до 3000,00 грн.
З огляду на викладене, з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3000 грн 00 коп.
Керуючись ст.ст. 137, 141, 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазурової Катерини Дмитрівни - залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені нею в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3000 грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: М. В. Щербаченко 

М. В. Нестеренко