ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" серпня 2026 р. Справа№ 911/3246/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коротун О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Суліма В.В. 

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,
представники учасників справи:
від позивача: Скоробатова Дарина Володимирівна (в режимі відеоконференції);
від відповідача: Гальчинецький О.М. - в порядку самопредставництва; 
від третіх осіб: не з`явились;
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер"
на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 (повний текст - 21.04.2026)
у справі № 911/3246/24 (суддя - Ярема В.А.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейв Про Солюшинс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмар Логистик" 
2. Фізичної особи-підприємця Рудницького Романа Ігоровича 
про стягнення 74 891,42 грн
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст поданої позовної заяви та рух справи
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейв Про Солюшинс" (надалі - ТОВ "Сейв Про Солюшинс"/позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" (далі - ТОВ "Бранер"/відповідач) про стягнення 74 891,42 гривень, з яких: 61 168,55 грн основного боргу; 3 969,98 грн інфляційного збільшення, 1 003,36 грн 3% річних та 8 749,53 грн пені.
2. Короткий зміст оскаржуваного рішення та рух справи
Рішенням Господарського суду Київської області від 03.03.2026 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейв Про Солюшинс": 61 168 грн 55 коп. основного боргу; 3 969 грн 98 коп. інфляційного збільшення; 1 003 грн 36 коп. 3% річних; 8 092 грн 50 коп. пені; 2 40 грн 15 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Видано наказ після набрання рішенням законної сили.
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду
Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бранер" 15.05.2026 (через Електронний суд) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (була зареєстрована 18.05.2026), в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3246/24 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "СЕЙВ ПРО СОЛЮШИНС" до ТОВ "БРАНЕР" у повному обсязі. Стягнути з ТОВ "СЕЙВ ПРО СОЛЮШИНС" на користь ТОВ "БРАНЕР" судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Також до апеляційної скарги скаржником додано нові докази.
Одночасно з поданням апеляційної скарги ТОВ "БРАНЕР" заявило, зокрема клопотання про дослідження відеозапису судового засідання від 25.11.2025. Так, ТОВ "БРАНЕР" просить суд апеляційної інстанції дослідити відеозапис судового засідання від 25.11.2025 у справі №911/3246/24. Підстава: у ході зазначеного засідання представник позивача - відповідаючи на питання головуючого судді щодо прайсів ФОП Рудницький Р.І. - прямо заявив, що "дані прайси були підготовлені лише для суду і ними не послуговувалися під час надання послуг, які є предметом судового розгляду". Зазначена заява є фактичним визнанням фіктивності поданого до суду документа. Відеозапис судового засідання є необхідним доказом для підтвердження цієї обставини, оскільки суд першої інстанції залишив її без належної правової оцінки.
20.05.2026 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі №911/3246/24 залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення (обізнаності) даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду відповідних доказів, а саме надіслати копію апеляційної скарги з додатками Фізичній особі-підприємцю Рудницькому Роману Ігоровичу.
01.06.2026 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Бранер" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі №911/3246/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі № 911/3246/24. Призначено до розгляду в судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 та клопотання про дослідження відеозапису судового засідання від 25.11.2025 у справі № 911/3246/24 на 07.07.2026. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі № 911/3246/24 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.
23.06.2026 (через Електронний суд) до суду апеляційної інстанції від позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2026 задоволено заяву позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.
Розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, зокрема, 27.07.2026 - на 27.08.2028.
У судове засідання 27.08.2026 з`явились представники обох сторін. Представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового - про відмову в позові. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Також в судовому засіданні було проглянуто відеозаписи судових засідань з першої інстанції, на яких наполягав апелянт. 
У судове засідання 27.08.2026 з`явились представники позивача, відповідача. Представники представники третіх осіб у судове засідання 27.08.2026 не з`явились. 
Щодо повідомлення учасників апеляційного провадження щодо дати судового засідання, які не з`явились в судове засідання, Північний апеляційний господарський суд звертає увагу сторін, що вони були повідомлені належним чином в порядку передбаченим ст. 120, 242 ГПК України, а саме:
Щодо повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмар Логистик". Північний апеляційний господарський суд зазначає, що 29.07.2026 о 13:10 ТОВ "Трансмар Логистик" отримало ухвалу суду апеляційної інстанції від 27.07.2026 в системі «Електронний суд», відповідну довідку про отримання ухвали суду долучено до матеріалів справи.
Щодо повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фізичної особи-підприємця Рудницького Романа Ігоровича. Північний апеляційний господарський суд зазначає, що 20.08.2026 на адресу суду апеляційної інстанції повернулось поштове повідомлення, за трекінг номером: R 068133108380, з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. А тому Фізична особа-підприємець Рудницький Роман Ігорович був повідомлений належним чином про дату судового засідання в порядку передбаченим ст. 242 ГПК України. Також неодноразово здійснювалась публікація на сайті Судової Влади щодо дати та часу судового засідання. Враховуючи вчинення судом апеляційної інстанції всіх можливих дій для належного повідомлення Фізичної особи-підприємця Рудницького Романа Ігоровича, враховуючи обмежений строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції (60 діб), та відсутністю у сторін, які з`явились в судове засідання 27.08.2026, заперечень щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності інших учасників апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги по суті.
Щодо долучених до апеляційної скарги нових доказів, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частин першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України (постанова Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 822/1736/18).
Разом з цим, жодних причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції відповідачем не зазначено. А тому враховуючи відсутність виняткового випадку, подані нові докази апелянтом не досліджуються, виходячи з меж перегляду рішення суду першої інстанції в розумінні ч. 1 ст. 269 ГПК України. Також всі пояснення, доводи та докази досліджувались судом апеляційної інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги. 
Справа була розглянута в «розумний строк» (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин, враховуючи поведінку сторін; необхідність дослідження відеозаписів, узгодження продовження строку розгляду справи, з метою належного повідомлення усіх учасників апеляційного провадження, враховуючи дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" та інші чинники.
4. Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги 
ТОВ «Бранер» оскаржує рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі №911/3246/24, яким частково задоволено позов ТОВ «Сейв Про Солюшинс» та стягнуто з відповідача основний борг, інфляційні втрати, 3% річних, пеню і судовий збір, вважаючи рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин справи.
Так, апелянт зазначив, що за обставинами справи, 22.01.2024 між сторонами укладено договір транспортного експедирування та заявку №1247 на перевезення верстата для лазерного різання за маршрутом з Китаю через порт Гданськ до Київської області; апелянт своєчасно сплатив рахунок за морський фрахт, однак позивач самостійно, без погодження, розмістив вантаж на складі зберігання в м. Гданськ; не узгодив вартість такого зберігання, а згодом безпідставно затримав доставку вантажу до Київської митниці на дев`ять діб (з 01 по 10 травня 2024 року), у зв`язку з чим апелянт відмовився сплачувати виставлені рахунки №720 (за зберігання) та №870 (за простій транспортного засобу).
Щодо рахунку №720 на суму 26 143,00 грн апелянт наполягає, що розміщення вантажу на складі здійснено без його вказівок та всупереч п. 3.3 договору, який вимагає саме узгодження (а не одностороннє повідомлення) додаткових витрат; позивач не надав первинних документів від порту чи його агентів, як вимагає п. 2.4.13 договору, а натомість оперував ланцюжком посередників, у якому апелянт виявляє суттєві суперечності: текстуальну ідентичність договору позивача з ТОВ «Трансмар Логистик» (укладеного нібито раніше) з договором у даній справі, включно з внесеними апелянтом правками; розбіжність між нульовим ПДВ у рахунку суб`єкта і ПДВ у платіжній інструкції; відсутність економічної доцільності операцій (перевиставлення без маржі, збиток одного з посередників); відсутність документального зв`язку між компанією-декларантом BS Logistyka та рештою ланцюжка.
Щодо рахунку №870 на суму 35 052,55 грн, апелянт зазначає, що позивач не довів дату й факт повідомлення про прибуття автомобіля на кордон 29.04.2024; апелянт оформив митну декларацію в межах строку, встановленого договором; дев`ятиденна затримка з 01 по 10 травня виникла виключно з ініціативи позивача, який висував три взаємовиключні й документально непідтверджені версії причин затримки (очікування вказівок апелянта, утримання вантажу до оплати, відсутність ліцензії на товар), остання з яких прямо спростовується статтею 90 Митного кодексу України щодо режиму транзиту; крім того, розрахунок суми простою є внутрішньо суперечливим (різні суми за різні періоди), а позивач не надав акта простою та доказів фактичної оплати простою перевізнику - ФОП Рудницькому Р.І.
Апелянт також звертає увагу на низку обставин, що, на його думку, свідчать про недобросовісність позивача: маніпулятивне твердження про прострочення оплати рахунку №724, який фактично містив арифметичну помилку; суперечливу позицію щодо надання митно-брокерських послуг; приховування дати повідомлення про прибуття вантажу на митницю; суперечність пояснень перевізника умовам його ж договору з позивачем.
На підставі викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив умови договору (ототожнив «узгодження» з «повідомленням», помилково застосував порядок відліку строку для експорту замість імпорту, не застосував норми Митного кодексу щодо транзиту, невиправдано вивів згоду на оплату зберігання з підписання заявки на перевезення), порушив норми процесуального права (переклав тягар доказування на відповідача всупереч ст. 74 ГПК України, не оцінив суттєвих суперечностей у доказах позивача, застосував нерівний підхід до сторін, відмовив у прийнятті письмових дебатів). А також не з`ясував істотних обставин справи (місцезнаходження вантажу протягом дев`яти днів затримки, дату повідомлення про прибуття на кордон, реальність операцій ланцюжка посередників), і ухвалив рішення на користь позивача попри невиконання останнім вимог суду щодо неподання витребуваних судом доказів.
На цих підставах апелянт просив скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3246/24 повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, стягнути судові витрати з позивача, а також заявив клопотання про дослідження відеозапису судового засідання від 25.11.2025 (де представник позивача нібито визнав, що прайси ФОП Рудницького були підготовлені лише для суду) та про зупинення виконання рішення суду першої інстанції до завершення апеляційного розгляду.
5. Узагальнений виклад доводів відзиву на апеляційну скаргу в даній справі 
ТОВ «Сейв Про Солюшинс» вважає апеляційну скаргу ТОВ «Бранер» необґрунтованою, такою, що зводиться до переоцінки доказів, які вже були предметом повного та всебічного дослідження судом першої інстанції.
Щодо рахунку №720 за зберігання в м. Гданськ, позивач заперечує довід апелянта про відсутність необхідності узгодження подальших дій після прибуття вантажу до порту, зазначаючи, що заявка №1247 не містила умов автомобільного перевезення з Польщі до України (транспортний засіб, дата, маршрут, водій), а сама передбачала окрему оплату «по прибуттю контейнера в порт м. Гданськ» та окрему статтю витрат «ВРР та локальні витрати (Польща)», що підтверджує виокремлення цього етапу. Позивач наполягав, що обов`язок узгодження додаткових витрат за п. 3.3 договору виконано належним чином шляхом електронного повідомлення від 02.04.2024 про факт та вартість зберігання (25 дол. США/добу з 31.03.2024), а сам договір (п.п. 2.1.4, 2.4.7, 2.4.12, 2.4.13, 2.4.15) прямо покладає такі витрати на клієнта незалежно від форми окремого письмового погодження; при цьому апелянт після отримання повідомлення жодних заперечень чи альтернативних вказівок не надав. Позивач заперечував доводи про суперечності в документах, вважаючи їх такими, що виходять за межі предмета спору (стосуються внутрішніх відносин третіх осіб - учасників ланцюжка посередників), зазначаючи, що відсутність націнки при перевиставленні сум свідчить не про фіктивність, а про компенсаційний характер платежів, а розбіжність щодо ПДВ і питання дійсності договору з ТОВ «Трансмар Логистик» не спростовують факту надання послуг та не є предметом цього спору.
Щодо рахунку №870 за простій транспортного засобу, позивач посилається на пояснення перевізника ФОП Рудницького Р.І., за якими автомобіль прибув до Гданська 26.04.2024, вибуття вантажу відбулося 27.04.2024, а подальше транспортування було неможливим до оформлення попередньої митної декларації, здійсненого відповідачем лише 01.05.2024 - вже після орієнтовної дати доставки за заявкою №1755 (29.04.2024), унаслідок чого саме на відповідача покладається ризик наслідків несвоєчасного оформлення документів. Щодо затримки з 01 по 10 травня позивач наполягає, що наведені версії причин (відсутність документів, відсутність вказівок, заборгованість) не є взаємовиключними, а діяли комплексно, і окремо обґрунтовує правомірність утримання вантажу до оплати заборгованості пунктом 2.1.8 договору та статтею 594 ЦК України як самостійним, наперед погодженим сторонами способом забезпечення виконання зобов`язань, що не потребує додаткового погодження. Щодо простою на Київській митниці (10-16 травня) позивач зазначає, що до 16.05.2024 були відсутні документи та розпорядження відповідача для подальшого переміщення вантажу, а факт простою підтверджується актом простою перевізника, який відповідачем не спростовано. Щодо аргументів про відсутність підтвердження оплати простою перевізнику, позивач посилається на умови договору (п.п. 2.4.7, 2.4.12, 2.4.13, 2.4.15, 3.1) та ст. 12 Закону, за якими право на відшкодування не залежить від моменту фактичної оплати експедитором, а підтверджується документами, отриманими від перевізника.
Щодо доводів про недобросовісність позивача, останній надає розгорнуте податкове обґрунтування нарахування рахунку №724 (нульова ставка ПДВ для міжнародного перевезення за єдиним міжнародним перевізним документом CMR згідно з пп. 195.1.3 ПК України) та заперечує решту доводів апелянта як такі, що не спростовують встановлених судом обставин і не стосуються предмета спору.
Щодо підстав скасування рішення, позивач вважає необґрунтованими доводи про неправильне тлумачення пунктів 3.3 та 2.4.6 договору, незастосування норм Митного кодексу (оскільки предметом спору є не правомірність митного режиму, а обов`язок компенсації витрат), а також про порушення процесуальних норм - наполягаючи, що суд правомірно застосував стандарт вірогідності доказів (ст. 79 ГПК України), дослідив усі надані докази та надав їм належну оцінку, а доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з цією оцінкою без наведення нових доказів.
На цих підставах позивач просив залишити апеляційну скаргу ТОВ «Бранер» без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі №911/3246/24 - без змін, а судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача.
Інші учасники апеляційного провадження в суді першої інстанції фактично підтвердили обставини щодо зберігання вантажу та понесених витрат, при цьому ТОВ «Трансмар Логистик» визнало обґрунтованість вимог про стягнення 26 143,00 грн вартості зберігання, а ФОП Рудницький Р.І. пов`язав затримку та простій транспортного засобу з ненаданням ТОВ «Бранер» необхідних документів і розпоряджень, що унеможливило своєчасне митне оформлення та подальше транспортування вантажу.
6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи; обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин 
Як вірно було встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 22.01.2024 між ТОВ "Бранер" як клієнтом та ТОВ «Сейв Про Солюшинс» як експедитором укладено договір транспортного експедирування №22012024-1 (далі - договір експедирування), згідно пункту 1.1. якого експедитор зобов`язується за плату і за рахунок клієнта надати або організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов`язаних з організацією та забезпеченням перевезень експортно-імпортних і транзитних вантажів клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу, в тому числі надання митно-брокерських послуг.
Пунктами 2.1.3., 2.1.4., 2.1.7., 2.1.8. договору експедирування сторони погодили такі права експедитора, зокрема:
- залучати до виконання своїх обов`язків за договором інші організації та особи;
- отримувати від клієнта довіреність, заявку на надання транспортно-експедиторських послуг (далі - заявка), документи та іншу інформацію, необхідну для виконання своїх обов`язків за договором;
- у разі ненадання клієнтом вказаних документів та іншої необхідної інформації, експедитор має право відкласти виконання своїх обов`язків за договором до надання документів та інформації в повному обсязі; при цьому всі витрати, пов`язані зі зберіганням вантажу, простоюванням контейнера та/або транспортного засобу і тому подібне відноситься за рахунок клієнта;
- отримувати від клієнта відшкодування документально-підтверджених додаткових витрат, які виникли у експедитора при виконанні договору, якщо такі витрати здійснювались у інтересах клієнта;
- затримувати вантаж/документи на вантаж, що перебувають під його контролем, до моменту оплати, зокрема, послуг експедитора та відшкодування витрат, понесених ним в інтересах клієнта; при цьому всі витрати, пов`язані, зокрема, з вивантаженням, розміщенням, зберіганням вантажу, використанням/простоєм контейнерного обладнання/транспортних засобів відносяться на рахунок клієнта;
- отримувати від клієнта плату за свої послуги, а також відшкодування документально підтверджених витрат, затрат, штрафів та інших платежів, понесених в інтересах клієнта.
Пунктами 2.4.12., 2.4.13, 2.4.15. договору експедирування сторони погодили такі обов`язки, зокрема:
- при затримці вантажу відповідно до п. 2.1.8. договору оплатити експедитору усі витрати, пов`язані, зокрема, з вивантаженням, розміщенням, зберіганням вантажу, використанням та/або простоюванням контейнерного обладнання ат/або транспортних засобів;
- оплатити експедитору вартість зберігання вантажу в портах відвантаження, перевалки, прибуття, а також демередж/детеншн відповідно до рахунків портів, морських перевізників/їх агентів;
- оплатити послуги експедитора, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, затрати, штрафи та інші платежі, понесені в інтересах клієнта.
Положеннями пунктів 3.2., 3.3 та 7.1. договору експедирування сторони погодили, зокрема, такі умови:
- рахунок за послуги, надані за межами митної території України, а також інші витрати, що виплачуються експедитором нерезидентам України та/або їх українським агентам на користь таких нерезидентів, виставляються експедитором в гривнях по курсу продажу доларів США на міжбанківському валютному ринку України на дату оформлення рахунку, збільшений на 2,5%;
- рахунок за послуги, надані на території України та за інші можливі додаткові витрати на території України, виставляється експедитором в гривнях по курсу НБУ на дату оформлення рахунку;
- клієнт оплачує рахунки експедитора в день їх виставлення з переводом вказаних в рахунку сум на поточний рахунок експедитора;
- клієнт погоджується, що експедитор має право направити клієнту рахунок з використанням засобів факсимільного та електронного зв`язку;
- розмір додаткових витрат, затрат, інших платежів, які необхідно зробити експедитору для виконання своїх обов`язків за договором в інтересах клієнта, узгоджується сторонами в додатках/заявках/рахунках до договору або шляхом обміну оригінальними листами, факсимільними і електронними повідомленнями;
- цей договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2025 і, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення терміну договору не повідомить письмово іншу сторону про розірвання договору, термін його дії буде автоматично продовжуватись на кожний наступний календарний рік.
Заявкою №1247 сторони, зокрема, погодили перевезення станка для лазерного різання (далі також - товар/вантаж відповідача) за маршрутом: порт Шанхай (Китай) - порт м. Гданськ (Польща) - Глеваха, Київська обл., з орієнтовною датою доставки вантажу в порт м. Гданськ, Польща - 14.03.2024, та до м. Глеваха, Київська обл. - 25.03.2024, якщо експедитор ставить авто.
Згідно з умовами заявки №1755 сторони погодили перевезення станка для лазерного різання за маршрутом: Гданськ, Польща - Глеваха, Київська обл., а також такі умови відповідного перевезення, зокрема: дату та час подачі автомобіля під завантаження: 25-26.04.2024; дату доставки вантажу - 30.04.2024; марку автомобіля, номери тягача та причепа.
Оскільки відповідач не оплатив рахунки №№720 та 870, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення з відповідача, зокрема, несплачених ним сум додаткових витрат експедитора, що загалом склали 61 168,55 грн боргу.
У зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання за договором в частині сплати додаткових витрат експедитора згідно з виставленими ним рахунками №№720 та 870, позивач також просив суд стягнути з відповідача 61 168,55 грн основного боргу, 3 969,98 грн інфляційного збільшення, 1003,36 грн 3% річних та 8 749,53 грн пені за заявлені періоди.
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору перевезення вантажів, зокрема, обов`язку перевізника забезпечити збереження вантажу під час його доставки, які регулюються главою 63 ЦК України "Послуги. Загальні положення", главою 64 ЦК України "Перевезення" та главою 65 ЦК України "Транспортне експедирування".
Згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначаються також нормами Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".
Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що експедитор (транспортний експедитор) - це суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору; перевізник - це юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.
За змістом статті 8 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно-експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування. Транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України. Експедитори за дорученням клієнтів, серед іншого, забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України; здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю; надають в установленому законодавством порядку учасникам транспортно-експедиторської діяльності заявки на відправлення вантажів та наряди на відвантаження.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. У разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом може бути, зокрема, міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Статтею 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування. За невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з ЦК України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.
Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків віднесено завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків (пункт 4 частини 1 статті 611 ЦК України).
Відхиляючи доводи скаржника про те, що позивач самостійно, без погодження, розмістив вантаж на складі зберігання в м. Гданськ, не узгодив вартість такого зберігання, а згодом безпідставно затримав доставку вантажу до Київської митниці на дев`ять діб (з 01 по 10 травня 2024 року), у зв`язку з чим апелянт відмовився сплачувати виставлені рахунки №720 та №870, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, щодо рахунку №720 на суму 26 143,00 грн апелянт зазначив, що розміщення вантажу на складі здійснено без його вказівок та всупереч п. 3.3 договору, який вимагає саме узгодження (а не одностороннє повідомлення) додаткових витрат; позивач не надав первинних документів від порту чи його агентів, як вимагає п. 2.4.13 договору, а натомість оперував ланцюжком посередників. 
Водночас зі змісту наданих позивачем скриншотів з комп`ютерної програми для електронного листування та відповідних текстових роздруківок такого листування вбачається наступне: 02.04.2024 на електронну пошту tovbraner@gmail.com, найменовану як «Ігор Миколайович», позивачем направлено pdf-файл «рахунок (1247) №550 від 02.04.2024» разом електронним листом, у змісті якого зазначено, зокрема, таке: «вивантаження на складі 26.03.2024; 5 днів безкоштовного зберігання; зберігання платне рахується з 31.03.2024, 25 USD в день»; 01.05.2024 на електронну пошту Oleg@tovbraner.com.ua позивачем направлено pdf-файл «рахунок за зберігання №720 від 23.04.2024», відтак відповідач у власній претензії №5 від 01.05.2024, копія якої наявна в матеріалах цієї справи, визнав отримання такого рахунка. Викладене спростовує доводи скаржника в цій частині. 
Разом з цим, вказана у електронному листі від 02.04.2024 ціна - 25 доларів США за день зберігання, відповідає змісту наявної в матеріалах справи копії комерційної пропозиції, наданої 01.03.2024 ТОВ «Трансмар Логистик» як особою, яка забезпечила послуги складського зберігання вантажу відповідача.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що 02.04.2024 року представник позивача електронною поштою повідомив представника ТОВ «БРАНЕР» про те, що вантаж був вивантажений на склад 26.03.2024 року, про наявність п`яти днів безкоштовного зберігання, а також про те, що з 31.03.2024 року буде нараховуватися плата за зберігання у розмірі 25 доларів США за добу.
В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу, що після отримання зазначеного повідомлення відповідач не висловив заперечень щодо розміру витрат, не запропонував альтернативного місця зберігання вантажу, не надав розпорядження щодо його переміщення та не вчинив жодних дій, спрямованих на мінімізацію відповідних витрат. Через вищевстановлене суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника в цій частині в розумінні ст. 74, 76, 79, 86, 269 ГПК України. 
За таких обставин посилання апелянта на відсутність погодження витрат в даному випадку є формальним та не відповідає фактичній поведінці сторін під час виконання договору з урахуванням відсутності заперечень відповідача на отриманий лист.
При цьому, з урахуванням вказаних раніше положень пункту 3.2. договору експедирування загальна вартість зберігання вантажу з 31.03.2024 по 26.04.2024, тобто за 27 днів становить 675,00 доларів США (27 днів * 25 доларів США), що згідно курсу долара до гривні станом на 23.04.2024 (39,7836) відповідає сумі 26 853,93 грн, правомірно задоволено судом першої інстанції.
Зі змісту ж наявної в матеріалах справи копії вказаного вище рахунка №720 видно, що вартість зберігання контейнера з вантажем MRSU0468390 за межами території України станом на дату виставлення позивачем такого рахунка до оплати відповідачу - 23.04.2024, становить загалом 26 143,00 грн без ПДВ, яка є тотожною сумам, виставленим 23.04.2024 як ТОВ «Трансмар Логистик» (третя особа 1) у рахунку на оплату позивачу, так і контрагентом означеної особи. Зазначені обставини підтверджують третю особу 1 в суді першої інстанції та не спростовані скаржником на стадії апеляційного перегляду. 
В цій частині обґрунтовані є доводи позивача, що обов`язок узгодження додаткових витрат за п. 3.3 договору виконано належним чином шляхом електронного повідомлення від 02.04.2024 про факт та вартість зберігання (25 дол. США/добу з 31.03.2024), а сам договір (п.п. 2.1.4, 2.4.7, 2.4.12, 2.4.13, 2.4.15) прямо покладає такі витрати на клієнта незалежно від форми окремого письмового погодження. Тобто вартість послуг зі зберігання вантажу відповідача на складі у Польщі - 26 143,00 грн. 
Щодо 35 052,55 грн додаткових витрат експедитора, пов`язаних як з простоєм автомобіля перевізника, так і зберіганням вантажу відповідача в автомобілі перевізника, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначає наступне. 
Зі змісту наданого розрахунку позивача, суму відповідних додаткових витрат обраховано наступним чином: 50 доларів США штрафу за 1 день простою автомобіля - 30.04.2024, за межами України; по 50 євро за кожен день зберігання з 01.05.2024 по 09.05.2024 вантажу в автомобілі; по 50 доларів США штрафу за кожен день простою автомобіля з 10.05.2024 по 16.05.2024 на території України, з обраним у такому розрахунку станом на 17.05.2024 курсом гривні до євро - 42,8452, та долара США - 39,4305.
Пунктом 2.4.6. договору експедирування позивач та відповідач погодили обов`язок останнього протягом 2 (двох) робочих днів здійснити митне оформлення/очищення і завантаження/розвантаження вантажу в/з контейнера/транспортного засобу, що рахуються з дати доставки порожнього/навантаженого контейнера/транспортного засобу до місця завантаження (при експорті)/митниці призначення (при імпорті/транзиті), зазначеного клієнтом в заявці.
Також вказаним пунктом сторони погодили, що дата доставки порожнього/навантаженого контейнера/транспортного засобу до місця завантаження (при експорті)/митниці призначення (при імпорті/транзиті) вантажу вважається першим календарним днем за умови прибуття контейнера/транспортного засобу до 12 години поточного дня.
Зі змісту вказаних договірних положень у сукупності з наведеними раніше пунктами договору експедирування слідує, що обов`язок належного виконання експедитором транспортно-експедиторських послуг кореспондує обов`язок клієнта (замовника) своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо вантажу, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов`язків за договором транспортного експедирування, а також документів, що стосуються вантажу, та які потрібні, у тому числі, для здійснення митного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу.
При цьому, транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо).
Відхиляючи доводи скаржника в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до наведеного вище змісту заявки №1755 від 22.04.2024, сторони узгодили, що авто під завантаження товару буде подано 25-26.04.2024, тоді як доставка вантажу має відбутись 30.04.2024.
Тобто відповідач був обізнаний, зокрема, з тим, що доставка порожнього транспортного засобу до місця завантаження має відбутись не пізніше 26.04.2024. Зі змісту наявної в матеріалах цієї справи копії складеного перевізником листа простою слідує, що автомобіль прибув на завантаження належного відповідачу товару 26.04.2024 (п`ятниця) об 11:00. В цій частині суд апеляційної інстанції ураховує принцип добросовісності, закріпленого в ст. 3 ЦК України. 
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що здійснити митне оформлення з метою перетину автомобілем перевізника кордону відповідач був зобов`язаний у передбачений п. 2.4.6. договору експедирування строк - до 29.04.2024 включно.
Як видно з наявних в матеріалах цієї справи копій контрольного талона за документом 24UA100000813189U0 та листа простою, автомобіль з відповідним вантажем прибув на кордон 27.04.2024 та, надалі, на підставі митної декларації перетнув кордон Польща-Україна 01.05.2024. 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, митне оформлення для відповідного перетину кордону відповідачем вчинено 01.05.2024, тобто не у визначений вище строк - 29.04.2024.
Пунктами 2.4., 5.5.2. та 5.5.3. укладеного позивачем з ФОП Рудницьким Р.І. договору на перевезення вантажів у міжнародному сполученні №20102023 від 20.10.2023 передбачено, що наднормативним часом вважається простій транспортного засобу, що перевищує встановлені строки для вчинення відповідних дій (завантаження/розвантаження/митне оформлення); за кожну почату добу простою транспортного засобу при завантаженні, митному оформленні, розвантаженні, експедитор сплачує перевізнику штраф в розмірі 100 євро по курсу НБУ на момент виставлення рахунку при міжнародних перевезеннях по території України, якщо інше не вказано у заявці; при виникненні простою складається карта простою або робиться відмітка в CMR про простій, що є підставою для оплати штрафних санкцій передбачених п. 5.5.2 договору.
Зі змісту пункту 6 підписаної 22.04.2024 позивачем та ФОП Рудницьким Р.І. (третя особа 2) заявки №1755 вбачається, що за кожну почату добу простою транспортного засобу при завантаженні, митному оформленні, розвантаженні, експедитор сплачує перевізнику штраф в розмірі 50 доларів США по курсу НБУ на момент виставлення рахунку за кожну добу простою.
З огляду на вказане, ураховуючи обставини перебування автомобіля перевізника з відповідним вантажем на митному кордоні 27.04.2024 та, надалі, отримання можливості перетнути кордон Польща-Україна лише 01.05.2024, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість обставин простою автомобіля 30.04.2024 за межами України та наявність підстав для нарахування експедитору за цей день 50 доларів США штрафу.
Суд апеляційної інстанції також в цій частині відхиляє доводи апелянта щодо обставин простою автомобіля перевізника з 10.05.2024 по 16.05.2024 на території України. Оскільки з наявної в матеріалах справи копії листа простою слідує, що автомобіль прибув на митне оформлення 10.05.2024 та вибув з такого оформлення лише 17.05.2024 і в цей ж день відбулося розвантаження товару.
Обставини початку митного оформлення 10.05.2024, а також подальшого розвантаження товару 17.05.2024 та прийняття його відповідачем у цей день у повідомленому ним згідно листа від 16.05.2024 місці останній під час розгляду цієї справи не заперечував і не спростував. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини простою автомобіля перевізника з 10.05.2024 по 16.05.2024 на території України належним чином підтверджені в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України. 
Доводи скаржника в цій частині відхиляються, оскільки матеріалами справи підтверджуються правомірністю нарахування експедитору по 50 доларів США штрафу за кожен із семи днів простою (з 10.05.2024 по 16.05.2024).
Таким чином, вимога позивача до ТОВ «Бранер» по оплаті 35 052,55 грн додаткових витрат, пов`язаних з простоєм автомобіля перевізника та зберіганням вантажу відповідача у такому автомобілі, і відповідний грошовий обов`язок згідно з пунктом 3.2. договору експедирування є обґрунтованою, строк виконання за якою настав 20.05.2024, тобто в день виставлення/надіслання відповідачу рахунка №870 від 17.05.2024. 
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводів незгоди із нарахованими річними, інфляційними втратами та пенею за заявлені періоди, а також контррозрахунок апелянт не надав, оскільки заперечував всю суму основного боргу. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 61 168 грн 55 коп. основного боргу; 3 969 грн 98 коп. інфляційного збільшення; 1 003 грн 36 коп. 3% річних; 8 092 грн 50 коп. пені в розумінні ст. 4 ГПК України. 
Суд апеляційної інстанції відхиляє також доводи скаржника на нібито суперечності у позиції позивача щодо окремих обставин організації перевезення. Оскільки, як правомірно зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу, навіть за умови різного тлумачення сторонами окремих епізодів комунікації, такі доводи жодним чином не спростовують встановленого судом першої інстанції факту виникнення та понесення додаткових витрат на зберігання вантажу, не впливають на їх розмір та не можуть розглядатися як самостійна підстава для скасування рішення суду першої інстанції. В цій частині суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника з посиланням на відеозапис судового засідання. Тоді як довільне тлумачення доводів іншої сторони - не є доказом фіктивності поданих до суду документів. Оскільки фіктивність має встановлюватись в передбаченому процесуальному порядку на підставі належних та допустимих доказів. А тому доводи скаржника в цій частині відхиляються через необґрунтованість. 
А тому апеляційну скаргу у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з меж, передбачених ст. 269 ГПК України. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) не встановив. 
8. Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених до стягнення позовних вимог (в частині, що переглядалась). 
Таким чином, на підставі ст. 2, 4, ч. 4 ст. 236, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) - без змін.
9. Судові витрати
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений скаржником судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 4, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бранер" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі № 911/3246/24 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2026 у справі № 911/3246/24 - залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
4. Поновити дію рішення, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2026. 
5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 01.09.2026.

Головуючий суддя О.М. Коротун 

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім