ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2026 року | справа № 380/22759/25

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду на підставі п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 в розмірі 1 (один) мільйон гривень.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що у віці до 25 років був призваний на військову службу під час дії воєнного стану, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , брав безпосередню участь у бойових діях та 18.03.2023 під час виконання бойового завдання внаслідок вибуху одержав акубаротравму, пов`язану із захистом Батьківщини. Стверджує, що відповідає умовам, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153, для отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, зокрема з огляду на одержану травму, за наявності якої винагорода виплачується в повному обсязі незалежно від тривалості участі у бойових діях. З метою отримання одноразової грошової винагороди звертався до відповідача з рапортом та адвокатським запитом, однак відповіді на них не отримав. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати винагороди протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 24.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
05.12.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин і правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що право на винагороду мають військовослужбовці, які відповідають умовам постанови №153, за відсутності випадків притягнення їх до відповідальності. Наголошує, що за час проходження служби позивач 26.02.2024 самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим складено протокол про військове адміністративне правопорушення за ч.3 ст.172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Стверджує, що 28.07.2024 перебував у нетверезому стані під час виконання обов`язків військової служби, за наслідками чого складено протокол про військове адміністративне правопорушення за ч.3 ст.172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказує, що за порушення військової дисципліни на позивача накладалися дисциплінарні стягнення у вигляді догани наказами командира військової частини від 03.04.2024 №462 та від 03.08.2024 №1062. З огляду на наведене, вважає, що підстави для виплати позивачу винагороди відсутні, а тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Частиною 5 ст.262 КАС України унормовано, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутнє клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням від 28.07.2023 серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2022 №6 призначений до військової частини НОМЕР_1 на посаду стрільця 1 відділення охорони 3 взводу охорони 1 роти охорони НОМЕР_4 батальйону охорони та зарахований до списків особового складу. Призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 01.03.2022.
Отже, на дату призову на військову службу позивач досяг віку 22 років, тобто був призваний на військову службу у віці до 25 років під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022.
З матеріалів справи вбачається, що позивач продовжував проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 після 13.02.2025, що підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2025 №16, від 13.11.2025 №317, за змістом яких позивач станом на 13.02.2025 та на час розгляду справи перебував на військовій службі у цій військовій частині.
Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_1 від 22.06.2023 №862/ч 18.03.2023 позивач одержав акубаротравму. У довідці зазначено, що 08.03.2023, виконуючи бойове завдання відповідно до бойового розпорядження командира, під час бойового зіткнення з противником у районі населеного пункту Богданівка Донецької області внаслідок вибуху позивач отримав травму. Травму одержано під час виконання ним обов`язків військової служби, під час захисту Батьківщини, вона не пов`язана з учиненням позивачем кримінального чи адміністративного правопорушення та не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Під час отримання бойового травмування солдат ОСОБА_1 перебував у засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2023 №135 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, позивач у період з 07.02.2023 до 09.02.2023 брав участь у таких заходах у районі населеного пункту Красна Гора Донецької області. 
Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.04.2024 у справі №233/2024/24 протокол про адміністративне правопорушення Т0910 №206 від 25 березня 2024 року відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП з додатками передано до Державного бюро розслідувань у м. Краматорську для внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, до ЄДРР та проведення досудового розслідування за фактом самостійного залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_1 в умовах воєнного стану.
Постановою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 у справі №189/1866/24 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.
06.08.2024 представник позивача звернувся до відповідача із запитом щодо надання інформації про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою №153. Крім того, просив повідомити ID командира військової частини для можливої подачі рапортів військовослужбовцем через застосунок Армія+.
За твердженням позивача, у серпні 2025 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо виплати одноразової грошової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153, який залишився без відповіді.
13.11.2025 представник позивача звернувся до Міністерства оборони України та відповідача щодо надання інформації про те, чи прийнято рішення щодо виплати або відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової винагороди, передбаченої постановою №153.
У матеріалах справи відсутні відповіді на адвокатський запит.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати винагороди протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із невиплатою відповідачем позивачу одноразової грошової винагороди, передбаченої п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався. Станом на день розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом ч. 1, 3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 14 ст. 2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 за №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
За приписами ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону №2011-XII).
Приписами ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII унормовано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінет Міністрів України 11.02.2025 прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - постанова №153).
Пунктом 2 постанови №153 затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – порядок №153).
За приписами ч. 1 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.
Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті «Урядовий кур`єр» та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).
Постанова Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 за №153 опублікована в газеті «Урядовий кур`єр» 13.02.2025.
Таким чином, постанова №153 набрала чинності 13.02.2025 з дня її офіційного опублікування в газеті «Урядовий кур`єр».
За змістом пп. 1 п. 3 постанови №153 учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби; 2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони; 3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до абз. 2 п.4 постанови №153 установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзацом 3 п.4 постанови №153 передбачено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Згідно з абз. 4 п.4 постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Абзацом 5 п.4 постанови №153 передбачено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту, у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право на винагороду у повному обсязі (1 млн. гривень) виникає у військовослужбовця за одночасної наявності таких умов: прийняття або призов на військову службу у віці до 25 років під час дії воєнного стану; проходження військової служби станом на дату набрання чинності постановою №153; безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій; наявність захворювання, поранення (травми, контузії, каліцтва), одержаного під час захисту Вітчизни, за якого винагорода виплачується в повному обсязі незалежно від тривалості участі у бойових діях. При цьому виплата винагороди не здійснюється лише за наявності визначених абзацом п`ятим п. 4 постанови №153 підстав, а саме притягнення військовослужбовця до кримінальної відповідальності, притягнення два або більше разів до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення чи до дисциплінарної відповідальності, строк дії стягнень за яку не закінчився.
Порядок отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження військової служби в бойових умовах врегульовано окремим дорученням Міністра оборони України від 26.09.2025 №5601/уд, згідно з яким право на винагороду мають громадяни України, які до набрання чинності постановою (до 13.02.2025) у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходили військову службу станом на 13.02.2025 та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач був призваний на військову службу 01.03.2022 у віці 22 років, тобто до досягнення 25 років, під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, станом на 13.02.2025 та на час розгляду справи продовжував проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій та 18.03.2023 під час захисту Батьківщини одержав акубаротравму, що підтверджується довідкою про обставини травми військової частини НОМЕР_1 від 22.06.2023 №862/ч.
За таких обставин позивач відповідає умовам, визначеним абз. 4 п.4 постанови №153, а тому має право на виплату йому одноразової грошової винагороди у повному обсязі - у розмірі 1000000грн, незалежно від тривалості участі у бойових діях, оскільки одержав травму, пов`язану із захистом Батьківщини.
Надаючи оцінку доводам відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, суд керується таким.
Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що за час проходження служби позивач притягувався до відповідальності, а саме на нього складено протоколи про військові адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 172-11 та ч. 3 ст.172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також накладено дисциплінарні стягнення у вигляді догани наказами від 03.04.2024 №462 та від 03.08.2024 №1062.
Оцінюючи ці доводи, суд виходить з того, що для застосування обмеження, передбаченого абз. 5 п.4 постанови №153, необхідно встановити наявність визначених у цій нормі підстав, які виключають виплату винагороди.
Щодо протоколу про військове адміністративне правопорушення за ч. 3 ст.172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протокол військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2024 №206) суд зазначає таке. 
Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.04.2024 у справі №233/2024/24 матеріали про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч.3 ст.172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення передано до Державного бюро розслідувань для внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення досудового розслідування. Отже, за наслідками розгляду цього протоколу адміністративне стягнення на позивача не накладалося, тобто до адміністративної відповідальності позивача не притягнуто. Доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності у період з дня призову на військову службу до 13.02.2025 відповідач до суду не подав та в матеріалах справи такі відсутні.
Стосовно протоколу про військове адміністративне правопорушення за ч.3 ст.172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд встановив, що постановою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 у справі №189/1866/24 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Отже, у період з дня призову на військову службу до 13.02.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення один раз.
Абзацом 5 п.4 постанови №153 виплата винагороди виключається за умови притягнення військовослужбовця до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення два або більше разів за сукупністю. Оскільки судом установлено притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення лише один раз, визначена абз. 5 п.4 постанови №153 умова, за якої виплата винагороди не здійснюється, у цій частині відсутня.
Щодо накладених на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2024 №462 та від 03.08.2024 №1062 суд зазначає таке. 
Абзацом 5 п.4 постанови №153 враховуються дисциплінарні стягнення, строк дії яких не закінчився. Строк дії дисциплінарних стягнень визначено Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №551-XIV. За змістом ст.106 цього Статуту, якщо накладені на військовослужбовця такі дисциплінарні стягнення, як зауваження, догана і сувора догана, після закінчення року після їх накладення не були зняті і він не вчинив за цей час іншого правопорушення, за яке був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, робиться запис про зняття стягнення у зв`язку із закінченням строку. Дисциплінарні стягнення у вигляді догани накладено на позивача 03.04.2024 та 03.08.2024, а тому станом на час розгляду справи строк їх дії закінчився. За таких обставин ці дисциплінарні стягнення не можуть враховуватися як підстава, що виключає виплату винагороди відповідно до абзацу п`ятого п.4 постанови №153.
Крім того, суд враховує, що передбачена абз. 5 п.4 постанови №153 умова, за якої винагорода не виплачується, стосується випадків, коли військовослужбовець два або більше разів за сукупністю притягувався до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або до дисциплінарної відповідальності, строк дії стягнень за яку не закінчився. У цій справі така сукупність підстав, за наявності яких виплата винагороди виключається, відсутня.
Доводи відповідача про зворотнє зводяться до нічим не підтверджених припущень і не спростовують висновків суду.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, у взаємозв`язку із встановленими у справі обставинами дає підстави для висновку, що позивач набув право на одноразову грошову винагороду у повному обсязі відповідно до абзацу четвертого п.4 постанови №153, а визначених абз. 5 п.4 цієї постанови підстав, за яких виплата винагороди не здійснюється, у цій справі не встановлено.
Разом з тим, відповідач, будучи військовою частиною, до складу якої входить особовий склад та яка відповідно до п.1, 2 окремого доручення Міністра оборони України від 26.09.2025 №5601/уд зобов`язана організувати роботу з нарахування та виплати винагороди військовослужбовцям, які проходять службу за місцем її фактичного проходження, всупереч наведеним нормам винагороду позивачу не виплатив та відповіді на рапорт позивача і адвокатські запити не надав.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіряючи оскаржувану бездіяльність відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що вона не відповідає цим критеріям та порушує право позивача на одержання одноразової грошової винагороди, передбаченої п. 4 постанови №153. За таких обставин бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу винагороди є протиправною, а вимога позивача про визнання її протиправною є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, з метою повного та ефективного захисту прав позивача належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразову грошову винагороду на підставі абзацу четвертого п.4 постанови №153 у розмірі 1000000 грн, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача вчинити такі дії підлягає задоволенню.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних у справі доказів, з урахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення цього адміністративного позову, доказів понесення інших судових витрат він до суду не подав, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.2, 6, 8-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 262, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди на підставі пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду на підставі пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач - військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя | Андрусів Уляна Богданівна