УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/564/25 Головуючий у 1-й інст. Вальчука В. В. 
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б., 
суддів: Григорусь Н.Й., Коломієць О.С.,
за участю секретаря Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 282/564/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - адвоката Савіцької Анни Олегівни, на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 липня 2025 року, представника ОСОБА_2 - адвоката Савіцької Анни Олегівни, на додаткове рішення Любарського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Вальчука В.В., 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 21 січня 2020 року, близько 21 год., ОСОБА_2 , перебуваючи на території берега копанки по АДРЕСА_1 , під час бесіди, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом з особистих мотивів, спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді синця лівої половини грудної клітки, перелому 5-6 ребер ліворуч, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що призвели до тривалого розладу здоров`я. Окрім того, відповідач заподіяв йому легкі тілесні ушкодження у вигляді двох саден над правою надбрівною дугою, двох саден спинки носа, синця і садна лівої виличної ділянки, синця і садна верхньої повіки лівого ока, крововиливу у слизову лівого ока, синця і садна верхньої повіки правого ока, синця лівої вушної ділянки.
Вказує, що стосовно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення відповідача до кримінальної відповідальності.
Позивач вказує, що внаслідок таких неправомірних дій ОСОБА_2 йому спричинена матеріальна шкода у розмірі 14370 грн., яка складається із понесених ним транспортних витрат та витрат, пов`язаних із проведенням експертного психологічного дослідження.
Окрім того, йому спричинена моральна шкода, адже внаслідок отриманих травм його життя та життя його родини зазнало значних негативних змін. Він втратив душевну рівновагу, спокій, зв`язки з оточуючими. Перенесений сильний психологічний стрес та нервове напруження, триваючі тілесні страждання призвели до погіршення стосунків з рідними та друзями, негативно позначилися на його психічному стані, стали причиною затяжної депресії та дратівливості.
За результатами експертного психологічного дослідження експертами Українського центру судових експертиз складено висновок, відповідно до якого розмір компенсації заподіяних йому моральних страждань становить 44 мінімальних заробітних плат, що на даний час становить 352000 грн.
Враховуючи вищезазначене, просив стягнути з відповідача 352000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 14370 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 30 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 14370 грн. понесених матеріальних витрат.
Стягнуто з відповідача в дохід держави 1211 грн. судового збору.
Додатковим рішенням цього ж суду від 16 вересня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Додатковим рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення 70000 грн. на відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі та стягнути з відповідача на свою корить 352000 грн.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд погодився з його доводами про те, що протиправна поведінка відповідача спричинила йому душевні страждання та призвела до погіршення психологічного стану, що потребувало значного часу та зусиль для його відновлення.
Судом також встановлено, що ОСОБА_2 не вчинив жодних дій, спрямованих на добровільне відшкодування шкоди.
Проте, при визначенні розміру відшкодування суд безпідставно не врахував висновок експерта, зазначивши про те, що визначений експертом розмір такої шкоди має орієнтовний характер.
Вважає такий висновок помилковим, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи.
Так, допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_3 зазначила, що розмір моральної шкоди визначався на підставі відповідних методик та інструкцій, чинних на час її проведення, та був визначений у мінімальному розмірі.
Зауважує, що суд жодним чином не піддав сумніву експертний висновок, проте, керуючись особистим світосприйняттям чужих страждань, визначив розмір моральної шкоди у сумі 70000 грн., мотивуючи це тим, що він не повинен призводити до збагачення.
Вважає такий висновок абсолютно безпідставним, адже суд не врахував те, що ОСОБА_2 , діючи зухвало, побив його, поламав при цьому йому ребра, заподіяв інші тілесні ушкодження, При цьому, не поніс жодного реального покарання.
Стверджує, що він не заперечує право суду не погодитися з експертним висновком, проте переконаний, що така незгода має бути достатньо обґрунтованою.
ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу й на додаткове рішення суду від 16 вересня 2025 року, у якій зазначив про те, що спірні правовідносини пов`язані із спричиненням шкоди внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачем. Тобто, ОСОБА_2 , спричинивши йому тілесні ушкодження, ще й ставить питання про відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи, яка перебуває на розгляді в суді саме внаслідок його неправомірних дій.
Будучи потерпілим від злочинних дій відповідача, він змушений сплачувати на користь правопорушника грошові кошти, що є вкрай несправедливим.
Зі змісту додаткового рішення неможливо збагнути у який спосіб суд застосував положення статті 141 ЦПК України.
Вважає, що представником відповідача — адвокатом Савіцькою А.О., не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оплати послуг адвоката.
Апеляційна скарга на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 липня 2025 року також була подана й представником відповідача — адвокатом Савіцькою А.О., яка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що вина відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не доведена. 
Стверджує, що ОСОБА_2 не вчиняв будь-якого кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_1 , а саме — не заподіював йому тілесних ушкоджень та не вчиняв стосовно нього жодних хуліганських дій.
Під час судового розгляду ОСОБА_2 не визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Останній також не визнав свою вину у вчиненні цього правопорушення й при вирішенні питання про закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України. Закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності можливе і за умови невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на це особи.
При вирішенні спору суд не врахував правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі №712/8174/23, про те, що у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. Отже, закриття справи у зв`язку із закінченням строків давності не означає визнання вини особи. 
Звертає увагу на те, що долучений до матеріалів справи експертний висновок не є належним та допустимим доказом з огляду на відсутність вказівки про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також вказівки на те, що цей висновок підготовлений для подання до суду.
Окрім того, у цьому висновку вказано про те, що експерт визначив орієнтовний ( ймовірний) розмір компенсації моральних страждань. Це означає, що методика визначення розміру компенсації моральної шкоди не несе в собі конкретики і точності визначення. Водночас, суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях.
Щодо довідки Любарського центру первинної медико-санітарної допомоги, то вона лише підтверджує факт звернення ОСОБА_1 до сімейного лікаря, однак не містить відомостей щодо встановлення діагнозу позивача й не доводить вину відповідача.
На переконання апелянта, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Зокрема, долучені до матеріалів справи чеки є нечитабельними, що позбавляє можливості стверджувати про те, що позивач поніс будь-які матеріальні витрати.
Оскільки висновок психологічної експертизи є неналежним та недопустимим доказом у даній справі, відсутні підстави для відшкодування витрат, понесених позивачем за її проведення.
Також зазначає, що навіть й у разі доведення вини відповідача у спричиненні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, виходячи з характеру, обсягу та глибини заподіяних моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним та не підтверджений жодними доказами.
Окрім того, що вина відповідача жодним чином не доведена, також такий розмір грошового стягнення є надмірним тягарем для нього, оскільки він є особою з інвалідністю третьої групи внаслідок війни, є багатодітним батьком, виховує дитину з інвалідністю.
Адвокат Савіцька А.О. також подала апеляційну скаргу й на додаткове рішення Любарського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року, у якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у відшкодуванні позивачеві витрат на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні даного питання суд не застосував принцип пропорційності, адже позовні вимоги у відсоткову співвідношенні до задоволених становлять лише 25 %. Отже, максимальний розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу не повинен перевищувати 25 % від заявленого розміру цих витрат.
Окрім того, враховуючи відсутність доказів вини відповідача у спричиненні ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, взагалі відсутні підстави для стягнення із ОСОБА_2 судових витрат.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що стосовно ОСОБА_2 здійснювалося кримінальне провадження №12020060210000018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
В межах даного кримінального провадження встановлено, що 21 січня 2020 року, близько 21 години, перебуваючи разом із ОСОБА_1 на території берега копанки по АДРЕСА_1 , під час бесіди, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_2 вирішив спричинити ОСОБА_1 тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи за вказаних обставин на території берега копанки, ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом з особистих мотивів, з метою приниження честі та гідності ОСОБА_1 , спричинення йому тілесного болю і моральних страждань та демонстрації своєї уявної переваги, наблизився до ОСОБА_1 та раптово наніс йому один удар правою ногою у грудну клітину.
В результаті вказаних дій ОСОБА_2 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді синця лівої половини грудної клітини, перелому ребер ліворуч, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які призвели до тривалого розладу здоров`я і не являються небезпечними для життя.
Тоді ж, продовжуючи свої злочинні дії, у вказаний час та місці, ОСОБА_2 , діючи з прямим умислом, наніс ОСОБА_1 один удар кулаком правої руки в обличчя, після чого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулася штовханина, під час якої вони разом впали на землю.
В результаті вказаних дій ОСОБА_2 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді двох саден над правою надбрівною дугою, двох саден спинки носа, синця і садна лівої виличної ділянки, синця і садна верхньої повіки лівого ока, крововиливу у слизову лівого ока, синця і садна верхньої повіки правого ока, синця лівої біля вушної ділянки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я.
Дії ОСОБА_2 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України.
Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_2 та його захисник подали до суду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року клопотання задоволено.
Звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, у кримінальному провадженні №12020060210000018 від 23 січня 2020 року, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Як встановлено судом, відповідач спричинив ОСОБА_1 вказані тілесні ушкодження під час гасіння позивачем пожежі, яка сталася на території сусіднього домогосподарства. Така поведінка ОСОБА_2 була зумовлена тим, що ОСОБА_1 зробив йому зауваження стосовно того, що відповідач почав ображати сусідку.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надав суду висновок експерта №2-24/07 від 24 липня 2020 року за результатами проведення експертного психологічного дослідження, проведеного експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Линник С.В., у якому зазначено, що ситуація спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 є для останнього психотравмуючою; наслідки побиття зумовили негативні психологічні зміни, обмежували фізичне та соціальне функціонування особистості, тобто спричинили ОСОБА_1 психологічні ( моральні) страждання.
Також у висновку зазначено, що орієнтовний розмір компенсації моральних страждань, заподіяних ОСОБА_1 внаслідок побиття, становить 44 мінімальних заробітних плати.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
У частині першій статті 23 ЦК України вказано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості ( частина третя статті 23 ЦК України).
Отже, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. 
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 676/1773/20 сформульовано правовий висновок про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. 
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 199/3248/23 зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року відповідача звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, у кримінальному провадженні №12020060210000018 від 23 січня 2020 року, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить, зокрема, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається (див. постанову Верховного Суду від 1 лютого 2024 року у справі № № 930/497/23(провадження № 51-4798км23).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) висловлено правову позицію, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів, які б спростовували неправомірність його дій та вину.
Встановивши, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 завдано моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати потерпілому моральну шкоду.
Проте, визначаючи розмір такого відшкодування, суд першої інстанції не повною мірою врахував характер, тривалість та глибину моральних страждань позивача.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
На переконання колегії суддів, у спірних правовідносинах позивач зазнав значних фізичних та душевних страждань, адже внаслідок умисних неправомірних дій відповідача йому спричинено легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Середньої тяжкості тілесні ушкодження об`єктивно призвели до тривалого розгляду здоров`я, втрати працездатності, обмеження у спілкуванні, необхідності сторонньої допомоги та вимушених змін способу життя позивача. Протягом довгого періоду відновлення здоров`я ОСОБА_1 відчував постійний фізичний біль та змушений був звертатися за медичною допомогою, адже перелом ребер є однією із найбільш болісних травм, яка призводить до хронічного виснаження.
Також колегією суддів враховуються обставини, за яких позивачеві спричинено тілесні ушкодження, а саме публічність приниження. Факт того, що побиття відбулося при свідках, вказує на те, що ОСОБА_1 зазнав значного психологічного стресу – приниження честі та гідності.
Особливу увагу варто звернути на те, що позивач виконував свій громадський обов`язок ( гасив пожежу) й не готовий був чинити опір фізичному насильству.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 90000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
При цьому, визначений у висновку експерта розмір компенсації моральної шкоди має орієнтований характер, відтак суд не бере до уваги цей висновок.
Доводи апеляційної скарги адвоката Савіцької А.О. про те, що кримінальне провадження щодо відповідача закрито судом без встановлення обставин та дослідження доказів, тому обставини вчинення відповідачем кримінального правопорушення, про які зазначено в позовній заяві, в силу вимог частини шостої статті 82 ЦПК України не можуть вважатися такими, що не підлягають доказуванню, є необґрунтованими з огляду на таке.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною. Тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.
За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою.
Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі, якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
ОСОБА_2 у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо нього згідно з ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року у кримінальній справі №282/413/20, у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною, був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). Відповідач не був позбавлений права оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду від 11 березня 2025 року з таких же підстав. Однак доказів вчинення таких дій відповідачем суду не надано.
У свою чергу, відповідач хоча й заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, проте під час розгляду вказаної кримінальної справи подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просив закрити кримінальне провадження.
Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності, що не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 6 травня 2026 року у справі №211/198/22.
Враховуючи наведене, доводи відповідача про те, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не була доведена у встановленому законом порядку, а тому він звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду, є безпідставними.
Посилання адвоката Савіцької А.О. на ту обставину, що при вирішенні даного спору суд залишив поза увагою постанову Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі 712/8174/23, є безпідставним з огляду на наступне.
Так, у згаданій постанові, вирішуючи питання щодо розподілу витрат на проведення експертиз у кримінальному провадженні, Верховний Суд зазначив, що у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.
Однак, на переконання колегії суддів, вказані правові позиції Верховного Суду не суперечать, а доповнюють одна одну, оскільки необхідно розрізняти кримінальну відповідальність ( покарання) та цивільно-правову відповідальність (відшкодування збитків). Така узгодженість правових позицій касаційного суду базується на наступних принципах: 1) відсутність презумпції винуватості у кримінальному сенсі, адже закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою. Суд закриває справу за згодою підозрюваного чи обвинуваченого, але не виносить обвинувальний вирок і не констатує факт вчинення особою кримінально-караного діяння, оскільки держава втрачає право на її кримінальне переслідування; 2) право на відшкодування шкоди як цивільно-правовий наслідок, оскільки матеріальні чи моральні збитки відшкодовуються на підставі норм цивільного законодавства, а не кримінального. Для цивільного позову має значення факт заподіяння шкоди протиправними діями, а не наявність чи відсутність обвинувального вироку.
Таким чином, відповідач зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 спричинену ним моральну шкоду у розмірі 90000 грн.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди, слід зазначити наступне.
Так, відповідно до положень частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Підставою для відшкодування шкоди є наявність чотирьох обов`язкових умов у сукупності: протиправна поведінка заподіювача, сам факт реальних збитків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а також наявність вини особи, яка заподіяла шкоду.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, ОСОБА_1 надав суду копію довідки Комунального некомерційного підприємства Любарського центру первинної медико-санітарної допомоги Любарської селищної ради про те, що він 22 січня 2020 року звертався до сімейного лікаря та був направлений на КТ органів грудної порожнини та МРТ шийного відділу хребта.
Окрім того, до матеріалів справи долучено копії квитанції, виданих АЗС №19 та ТОВ « Альянс Холдинг» 22 січня 2020 року, 24 січня 2020 року, та 27 січня 2020 року про придбання пального для транспортного засобу. 
Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів витрат позивача на лікування, а також необхідності проведення медичних обстежень, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити.
Долучені до матеріалів справи квитанції підтверджують факт придбання пального для транспортних засобів, однак не свідчать про те, що такі витрати були понесені позивачем у зв`язку з необхідністю лікування та проходження медичних обстежень. 
Враховуючи ту обставину, що при визначенні моральної шкоди суд не бере до уваги висновок експерта №2-24/07 від 24 липня 2020 року, відсутні підстави для відшкодування за рахунок відповідача 12900 грн., сплачених за проведення цієї експертизи.
Що стосується оскарження додаткових рішень суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Відповідно частини третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ( частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи свідчать, що позивачеві надавалася правнича допомога адвокатом Макаренком І.Я.
Договір про надання правничої допомоги від 5 лютого 2020 року містить інформацію про те, що розмір гонорару адвоката визначено у розмірі 15000 грн.
Долучений до матеріалів справи акт приймання-передачі виконаних робіт згідно з вказаним договором свідчить про те, що кошти у розмірі 15000 грн. були сплачені позивачем на банківський рахунок ОСОБА_4 .
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково ( на 24,57 %), загальний розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 3685 грн. 50 коп. ( 15000 грн. х 24,57 %).
Окрім того, з відповідача на користь держави слід стягнути 297 грн. 59 коп. судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1211,20 грн. х 24,57 %).
З огляду на часткове задоволення позову ( відмовлено на 75,43 %), слід компенсувати відповідачеві за рахунок держави сплачені ним кошти за подання апеляційної скарги у розмірів 1369 грн. 80 коп. (1816 грн. х 75,43 %).
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану відповідачеві, слід зазначити, що в порушення вимог частини восьмої статті 151 ЦПК України, докази понесених витрат на правничу допомогу були подані на шостий день після ухвалення судом рішення, що є підставою для залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,379,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :
Апеляційні скарги ОСОБА_1  та представника ОСОБА_2 – адвоката Савіцької Анни Олегівни, задовольнити частково.
Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 липня 2025 року, додаткове рішення Любарського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення Любарського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2025 року,- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 90000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 297 грн. 59 коп. судового збору.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3685 грн. 50 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Савіцької Анни Олегівни, про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1369 грн. 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 липня 2026 року.

Головуюча Судді: