ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/15061/25 пров. № А/857/2958/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р.,
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 460/15061/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду про стягнення заборгованості,-

суддя в 1-й інстанції Борискін С.А., 
час ухвалення рішення 08 грудня 2025 року,
місце ухвалення рішення м.Рівне,
дата складання повного тексту рішення 08 грудня 2026 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Північно-західного апеляційного господарського суду про стягнення заборгованості.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення суду, яким постановлено стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду на користь позивача 391741, 57 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 08.10.2024, але тривалий час боржником не виконується, що тягне за собою встановлену законом відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. Внаслідок цього, вказав, що у позивача, як у кредитора, виникло право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Так, відповідач повинен сплатити інфляційні втрати за час прострочення виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 46956, 89 грн та 3 % річних в розмірі 8814, 76 грн, які утворились за період з 08.10.2024 по 08.07.2025, усього на загальну суму 55771, 65 грн.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав, а саме.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 у справі № 460/19815/23 визнано протиправним та скасовано наказ керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду № 105-ос/к від 20.07.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду.
Також, постановлено стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду на користь позивача 391741,57 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Постанова набрала законної сили з дати її прийняття.
10.10.2024 вказану постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 скеровано до Північно-західного апеляційного господарського суду для негайного виконання.
08.07.2025 позивач звернувся з виконавчим документом до Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення з Північно-західного апеляційного господарського суду 391741,57 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
16.07.2025 на картковий рахунок позивача були зараховані кошти у розмірі 3660, 66 грн, 08.08.2025 - 3913,12 грн.
Позивач вважає, що рішення у справі № 460/19815/23 не виконується, що тягне за собою встановлену законом відповідальність за прострочення грошового зобовязання, а тому звернувся до суду з позовом. 

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.
За приписами частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570.
У той же час, суд звертає увагу, що між сторонами справи, а саме: ОСОБА_1 та Північно-західним апеляційним господарським судом, відсутні договірні зобов`язання.
Суд зазначає, що в даній справі виник спір щодо прострочення виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення суду у справі №460/19815/23.
Трудове законодавство передбачає спеціальні норми відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі № 6-2759цс15.
За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні відносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Таким чином, в цій справі у Північно-західного апеляційного господарського суду не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.
Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.
Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно дост. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 460/15061/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | А. Р. Курилець
судді | | С. М. Кузьмич
| | О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 03 вересня 2026 року.