ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2026 р. | Справа № 440/4573/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2026, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, по справі № 440/4573/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління Служби безпеки України в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі – відповідач), в якій просив:
визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування і невиплати йому частини одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби за період військової служби 1993 - 2002 років, тобто за 09 повних календарних років служби в сумі 298521 грн;
зобов`язати Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити йому частину одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби за період військової служби 1993 - 2002 років, тобто за 09 повних календарних років служби у сумі 298521 грн.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви - сім днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Зазначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
27 квітня 2026 року до суду надійшла заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якої позивач зазначає, що у спірних правовідносинах позовна давність (строк звернення до суду) не застосовується, також позивач вказує на поважність причин пропуску строку звернення до суду у випадку добросовісної поведінки позивача у питанні своєчасності подання першого позову та відсутності зволікання із поданням позову вдруге.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року визнано неповажними підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовом у цій справі.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, повернуто позивачеві.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2026 року про повернення позову скасувати та направити справу до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що спірні правовідносини у цій справі полягають у порушенні законодавства про оплату праці, а тому до них підлягають застосуванню норми ст. 233 (в редакції до червня 2022), звернення до суду з питань стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні взагалі не обмежене будь-яким строком. Крім того, позивач зазначає, що з повторним позовом після її повернення, свідчить про добросовісну поведінку позивача.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2026 року залишити без задоволення.
За положеннями статей 294 та 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу (заявникові) (пункт 3 частини першої статті 294 КАС України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Повернувши позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 21.11.2025 був обізнаний про ненарахування відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 1993 - 2002 років, проте з позовом позивач звернувся 16 квітня 2026 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем у своїй заяві вказано неповажні підстави про поновлення строку.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками, з огляду на таке.
Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки — це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені — встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року №3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Верховний Суд зазначає, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
В означеній постанові Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Так, Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України у попередній редакції; у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX.
З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
У межах цих спірних правовідносин позов стосується виплатити частини одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби, розрахований за період проходження військової служби з 1993 - 2002 рр. 
Позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув при звільненні з військової служби. При цьому, важливим є те, що позов про перерахунок та виплату грошового забезпечення у належному розмірі подано вже після звільнення позивача.
У Рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
За усталеною позицією Верховного Суду з питання застосування вказаної правової норми, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби з врахуванням періоду військової служби 1993 - 2002 років). Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 25 червня 2026 року у справі № 520/25416/25, у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, ухваленій у складі Судової палати, у якій сформувано єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постанові від 25 вересня 2025 у справі №440/9690/24, від 11 грудня 2025 року у справі №420/3504/25 та ін.
З матеріалів справи всатновлено, що 21 листопада 2025 року позивача звільнено з військової служби за підпунктом "в" пункту 61, абзацом другим підпункту "б", позивачу виплачено одноразову грошовому допомогу при звільненні з військової служби з розрахунку за 23 календарних роки служби (за період з 2002 по 2025 рік).
19 листопада 2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби з врахуванням періоду військової служби 1993 - 2002 років.
Відповідач рапорт розглянув та надав відповідь від 18.12.2025 №66/112/-14193, в якій відмовив у нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби з врахуванням періоду військової служби 1993 - 2002 років.
Тобто, позивач був звільнений зі служби 21.11.2025, під час звільнення йому нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби з розрахунку за 23 роки військової служби, період проходження військової служби за 1993 - 2002 років, при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, не враховувався. 
За висновками суду першої інстанції позивач саме 21.11.2025 був обізнаний про ненарахування відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні з врахуванням періоду військової служби з 1993 - 2002 років, проте з позовом позивач звернувся 16 квітня 2026 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та зазначає, що згідно витягу з наказу від 20.11.2025 №450-ОС/дск позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 23 календарних років служби (а.с. 8).
При цьому, відповідачем була надана відповідь від 18.12.2025 за № 66/11/2-14193, відповідно до якої, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за період календарної служби з останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби (а.с. 7).
Отже, позивач з 20.11.2025 року був обізнаний про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (за 23 календарних роки служби) та з 18.12.2025 року знав про відмову у такій виплаті (одноразова грошова допомога при звільненні з врахуванням періоду військової служби з 1993 - 2002 років).
Тобто, строк звернення до суду з позовом сплив ще у березні 2026 року, проте з позовом позивач звернувся 16 квітня 2026 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду першої інстанції не спростовують та позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом.
Разом з тим, апеляційна скарга ґрунтується лише на тому, що первинний позов було подано у межах встановленого строку, з цього приводу слід зазначити наступне. 
08.01.2026 ОСОБА_1 вперше звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області, відповідно до якої просив визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування і невиплати йому частини одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби за період військової служби 1993 - 2002 років, тобто за 09 повних календарних років служби в сумі 298521 грн., зобов`язати Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити йому частину одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні із військової служби за період військової служби 1993 - 2002 років, тобто за 09 повних календарних років служби у сумі 298521 грн.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі №440/199/26 відкрито.
Управління Служби безпеки України в Полтавській області подало до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №440/199/26 позовну заяву залишено без руху позивачу надано строк п`ять днів для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до Полтавського окружного адміністративного суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду.
Зі змісту наведеної ухвали суду встановлено, що з 01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 був обізнаний щодо невключення до розрахунку календарної служби для виплати одноразової грошової допомоги 9 років служби в Збройних силах України. 
Разом з тим, за висновками суду першої інстанції, викладених в ухвалі від 29.01.2026 позовна заява направлена до суду 08 січня 2026 року, що є підставою вважати пропущеним позивачем встановлений законом тримісячний строк звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі №440/199/26 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, з підстав неусунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 р.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду віл 07.04.2026 у справі №440/199/26 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 по справі №440/199/26 залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги, в постанові Другого апеляційного адміністративного суду віл 07.04.2026 встановлено, що заяву про усунення недоліків від 17.02.2026 р., було подано ОСОБА_1 з пропуском строку.
Отже, перший позов було повернуто з підстав порушення строку звернення до суду та неподання клопотання про поновлення строку звернення до суду у строк визначений судом.
Доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, наведені як в заяві про поновлення строку звернення до суду так і в апеляційній скарзі про те, що первинний позов було подано в межах установленого законом строку, колегія суддів відхиляє, з огляду на встановлені ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі №440/199/26 обставини.
Посилання позивача на те, що після ухвали про повернення позову позивач оперативно (через два дні) відреагував, подавши повторну позовну заяву, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі №440/199/26, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду віл 07.04.2026 у справі №440/199/26 встановлено, що позов був повернутий саме у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при поданні першого позову позивачем дотримано строки звернення до суду та те, що судом першої інстанції під час винесення ухвали у справі № 440/199/26 порушено норми процесуального права та суд дійшов помилкового висновку про пропущення строку звернення до суду з позовом.
Тобто, позивач не наводить причин поважності пропуску строку звернення до суду з позовом 16.04.2026, а фактично висловлює незгоду з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі № 440/199/26.
Поряд з тим, суд апеляційної інстанції не наділений правом аналізувати вищевказані рішення суду у межах справи № 440/199/26, до того ж позивач скористався своїм правом на касаційне оскарження наведених рішень.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.07.2026 року було відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 440/199/26 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Повертаючись до обставин справи, колегія суддів зазначає, що позивач принаймні з 21.11.2025 був обізнаний про ненарахування відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні з врахуванням періоду військової служби з 1993 - 2002 років, однак, звернувся з позовом лише 16 квітня 2026 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Доводів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом у межах цієї справи №440/4573/26, ані заява про поновлення такого процесуального строку, ані апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними строками. Установлення таких строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності публічно-правових відносин і належного відправлення правосуддя та не заперечує сутності права на судовий захист, що узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011.
Вказане насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Згідно з частинами першою і другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.
При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачці у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави, наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними, тому позовну заяву слід повернути особі, яка її подала.
З підстав, визначених статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2026 по справі № 440/4573/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | Я.М. Макаренко
Судді | | Т.С. Перцова   С.П. Жигилій