Справа № 462/2339/20 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л. 
Провадження № 22-ц/811/938/26 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності, –

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності.
Позов мотивувала тим, що за час перебування у шлюбі вона та ОСОБА_7 набули у власність майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 . 
Оскільки майно, набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а частки співвласників є рівними, то їй належить на праві власності належить 1/2 частка вищезазначеної квартири, та 1/2 частка вищезазначеного гаража.
Після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, спадкоємцями якої є її сини – ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також син померлого від першого шлюбу – ОСОБА_1 .
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї та її синів про визнання права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частку гаража АДРЕСА_2 , в порядку спадкування, до вирішення якого жоден із спадкоємців не може оформити право власності на спадкове майно.
Таким чином, відповідач заперечує та оспорює її право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя.
З наведених підстав, з врахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину гаража АДРЕСА_2 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 3243.50 грн, пов`язані сплатою судового збору та 33950 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У решті позову відмовлено.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року оскаржили представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 покликається на те, що спірна квартира знаходиться у житлово-будівельному кооперативі, організованому 16 вересня 1965 року, однак позивачка не була членом кооперативу та не сплачувала жодних внесків за квартиру, оскільки на момент реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_7 у 1985 році внески за квартиру уже були сплачені.
Спірна квартира та гараж придбані за особисті кошти ОСОБА_7 , а відтак належали йому на праві особистої власності.
Позивачка ніколи не проживала в квартирі АДРЕСА_1 , тому не вважалася такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, звернувшись з позовом 10 квітня 2020 року, позивачка пропустила трирічний строк позовної давності.
Оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, то з нього не підлягає стягненню судовий збір.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а в решті рішення суду залишити без змін. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 покликається на те, що пайовий внесок за гараж № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., розташований в АДРЕСА_3 повністю внесено у березні 2007 року, тобто уже під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .
Оскільки майно набуте за час шлюбу є спільною власністю дружини та чоловіка, наявні підстави для визнання з нею права власності на 1/2 частину спірного гаража.
ОСОБА_3 надала належні та допустимі докази набуття нею права перебування гаража у спільній сумісній власності подружжя, однак суд безпідставно не взяв їх до уваги.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів її апеляційної скарги та заперечення щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання доводів його апеляційної скарги та заперечення щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1985 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .
Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 підтверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 .
Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 підтверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6 . 
Крім того, ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_5 , виданим повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6 , виданим Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (т. 1 а.с. 111). 
Після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваль О.М. заведена спадкова справа № 4/2016.
Як вбачається з копії спадкової справи № 4/2016 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулися його дружина – ОСОБА_3 та його сини – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою № 151 від 12 листопада 1996 року, виданою ЖБК №66 м. Львова, ОСОБА_7 є членом ЖБК-66 і йому належить в цьому кооперативі квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31.0 кв.м., яка складається з однієї кімнати житловою площею 16.8 кв.м., кухні 6.1 кв.м., ванни та коридору, розташована на першому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку. Пайовий внесок повністю внесено у 1987 році. Сума паєнагромадження складає 2854 крб. (т. 1 а.с. 28 зворот). 
Згідно з реєстраційним посвідченням від 02 квітня 1997 року № 1070, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, кооперативна квартира АДРЕСА_4 , житловою площею 16.8 кв.м. зареєстрована за ОСОБА_7 на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК №66 м. Львова за № 151 від 12 листопада 1996 року (т. 1 а.с. 8, 29).
Вищезазначена довідка № 151 від 12 листопада 1996 року міститься також і в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4 інвентаризаційної справи).
Разом з тим, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідачем надано копію довідки № 151 від 12 листопада 1996 року, відповідно до якої пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 повністю внесено в 1984 році, сума паєнагромадження складає 2854 крб. (т. 1, а.с.69).
Згідно з висновком експерта за результатами проведення технічної експертизи документів № 1387 від 06 серпня 2024 року документи в папку з назвою «Інвентаризаційна справа Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №136 ( АДРЕСА_5 )» були вшиті вперше, але наявність додаткових отворів на решті документів дають підстави для висновку про те, що документи прошивались не один раз. Ознак монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки при виконанні оригіналу довідки ЖБК №66 від 12.11.1996 року, 151, немає. Текст в оригіналі довідки ЖБК №66 від 12 листопада 1996 року № 151 виконаний за допомогою друкарської машинки через стрічку чорного кольору. В оригіналі довідки ЖБК № 66 від 12 листопада 1996 року № 151 будь-які зміни первинного змісту (як-то виправлення, підчистки, дописки, тощо) відсутні. 
Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджується, що ОСОБА_7 як члена житлово-будівельного кооперативу повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 у 1987 році, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 . 
Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Статтею 112 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на це майно.
Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Статтею 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Згідно з роз`ясненням п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (з подальшими змінами та доповненнями) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що за змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї.
Відповідно до Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17 та від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21.
Оскільки пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 повністю внесені під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у шлюбі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру та їхні частки у праві власності визнаються рівними, що відповідає положенням частини першої статті 28 Кодексу про шлюб і сім`ю з огляду на те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про те, що пайові внески за квартиру сплачені до реєстрації шлюбу, тому спірна квартира належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_7 .
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
Разом з тим, необґрунтованими є покликання апелянта на те, що сплата усіх коштів за квартиру АДРЕСА_1 лише ОСОБА_7 встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2007 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2008 року у справі № 2-2048, оскільки ОСОБА_3 не була учасником справи № 2-2048, а відтак встановлені судом обставини не є для неї преюдиційними.
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 400/4063/22.
Крім того у справі № 2-2048 не вирішувалося питання набуття права власності на спірну квартиру, а лише наявність у ОСОБА_1 прав користування нею.
Колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями у справі № 2-2048 встановлено, що ОСОБА_7 як член житлово-будівельного кооперативу повністю сплатив пай та набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , однак не встановлено, що сплата паю здійснена до 10 серпня 1985 року, тобто до реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а зазначення про те, що ОСОБА_7 у 1980 році вніс пай та отримав квартиру АДРЕСА_1 є покликання на доводи, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, а не встановлені судом обставини.
В той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., що розташований у АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що пайовий внесок на гаражний бокс № НОМЕР_1 в АГК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » внесено ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу з позивачкою.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитися з наступних мотивів.
Як зазначено вище, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 , крім права власності на 1/2 частину квартири, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., що розташований у АДРЕСА_3 .
Свідоцтвом про право власності на гараж від 05 липня 2007 року, виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, гаражний бокс № НОМЕР_1 , загальною площею 36.1 кв.м. в гаражному кооперативі «Космос», який розташований на АДРЕСА_6 належить ОСОБА_7 на праві приватної власності. 
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17543808 від 29 січня 2008 року підтверджується, що на підставі свідоцтва про право власності на гараж від 05 липня 2007 року за ОСОБА_7 зареєстровано право приватної власності на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 36.1 кв.м., який розташований на АДРЕСА_6 в гаражному кооперативі «Космос».
Листом № 11 від 28 березня 2020 року АГК «Космос» у відповідь на адвокатський запит повідомило, що пайовий внесок за гаражний бокс № НОМЕР_1 ОСОБА_7 повністю вніс до березня 2007 року.
Відповідно до довідки № 392 від 06 березня 2007 року, виданою гаражним кооперативом «Космос», ОСОБА_7 є членом гаражного кооперативу «Космос», розташованого на АДРЕСА_6 згідно з рішенням виконавчого комітету Залізничної ради народних депутатів від 08 червня 1982 року № 283 і йому належить гаражний бокс № НОМЕР_1 , побудований на відведеній кооперативу земельній ділянці згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1972 року № 505, гаражний бокс введений в експлуатацію в 1983 році. Член гаражного кооперативу гр. ОСОБА_7 повністю вніс свій пайовий внесок. 
При цьому, право власності ОСОБА_7 на спірний гараж зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 05 липня 2007 року. пайовий внесок сплачено до березня 2007 року, що дає підстави для висновку про те, що повна сплата пайового внеску за гараж здійснена під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.
Зазначені обставини суд першої інстанції не врахував, дійшовши помилкового висновку про те, що позивачка не довела факту внесення пайового внеску за гараж після реєстрації шлюбу. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., що розташований у АГК «Космос» по АДРЕСА_6 .
Покликання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на те, що позивачка пропустила строк позовної давності є необґрунтованими з огляду на наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та розподіл спадкового майна в натурі, який розглядається в межах цивільної справи № 462/891/18.
Звертаючись з позовними вимогами у справі № 462/891/18 ОСОБА_1 просив, в тому числі, визнати за ним право власності на 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину гаража АДРЕСА_2 , гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вважаючи, що зазначені об`єкти нерухомості належали його батькові на праві особистої приватної власності, заперечивши в такий спосіб право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на зазначені об`єкти.
Таким чином, саме з моменту звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання права власності на спадкове майно у справі № 462/891/18, тобто з 19 лютого 2018 року розпочалося порушення прав позивачки як співвласника цього майна, оскільки до цього часу відповідач не заперечував та не оспорював право позивачки на 1/2 частину квартири та гаража, а з даним позовом ОСОБА_3 звернулася 27 квітня 2020 року, тобто в межах передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. 
Довідкою до акта огляду МСЕК серія ААВ № 055764 від 21 серпня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи (т. 4 а.с. 87).
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору, ОСОБА_3 слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 4608.50 грн судового збору за подання позову та 1638 грн за подання апеляційної скарги, а всього 6246.50 грн судового збору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., що розташований у АДРЕСА_6 в АГК «Космос» та в частині розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 загальною площею 36.1 кв.м., що розташований у АДРЕСА_6 в АГК «Космос».
В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року – залишити без змін.
Компенсувати ОСОБА_3 6246 (шість тисяч двісті сорок шість гривень 50 копійок судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 24 липня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.