Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 року Справа № 520/4676/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Садової М. І.,
за участю секретаря судових засідань Гурець Ю. Д.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Крупської К. М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в місті Харкові в приміщенні суду в залі суду у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Херсонської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить (з урахуванням уточнених вимог):
- визнати протиправними дії Держави України в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури щодо не здійснення належного матеріального забезпечення прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_1 за виконану роботу протягом з 6 квітня 2017 до 31 серпня 2020 згідно приписів ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», на підставі положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, а також абзацу 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, внаслідок чого ОСОБА_1 , чим грубо порушено гарантоване право ОСОБА_1 на належне матеріальне забезпечення прокурора у вигляді отримання належної заробітної плати та інших виплат, розмір яких визначених згідно приписів ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що завдано значної матеріальної шкоди на загальну суму у 511810,81 грн;
- стягнути з Держави України в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 511810,81 грн, яка завдана положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, а також абзацам 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13 вересня 2023 року № 8- р(ІІ)/2023.
В обґрунтування позову покликається на те, що його заробітна плата нараховувалася на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012, яка застосовувалася через неконституційні перехідні положення пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України (визнано неконституційним рішенням КСУ від 26.03.2020 № 6-р/2020) та абзацу 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019 (визнано неконституційним рішенням КСУ від 13.09.2023 № 8-р(II)/2023). Таке регулювання звузило гарантії незалежності прокурорів, передбачені ст. 16 та ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (посадовий оклад у розмірі 12– 15 прожиткових мінімумів для місцевої/окружної прокуратури з коефіцієнтом 1,2 для регіональної, надбавки за вислугу років 25 % тощо). Позивач здійснив розрахунок недоотриманої заробітної плати з урахуванням періодів відпусток, тимчасової непрацездатності та інших виплат, посилаючись на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.02.2026 у справі № 160/6949/20. Просить позов задовольнити.
Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що у спірний період діяли перехідні положення пункту 26 розділу VI БК України та абзацу 3 розділу II Закону № 113-ІХ, які дозволяли застосовувати постанову КМУ № 505. До переведення позивача на нову посаду після атестації (яку він не пройшов) не було правових підстав для нарахування заробітної плати за ст. 81 Закону «Про прокуратуру». Відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями прокуратури та заподіяною шкодою, оскільки прокуратура діяла в межах чинного на той час законодавства. Відсутній спеціальний закон, що регулює порядок відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами. Розрахунок позивача є неправильним, оскільки не повністю враховує періоди відпусток, лікарняних та інші виплати (відповідач надав свій розрахунок на суму 317908,08 грн). Враховуючи викладене відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволені позову.
Ухвалою суду від 11.03.2026 адміністративний позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, які викладені у мотивувальній частині ухвали суду. 
Ухвалою суду від 17.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 06.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. 
У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав, які викладені у заяві по суті.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного з огляду на таке. 
Суд установив, позивач ОСОБА_1 у період з 06 квітня 2017 року по 31 серпня 2020 року обіймав посаду прокурора відділу прокуратури Херсонської області (прокурор регіональної прокуратури).
31.08.2020 позивача звільнено із займаної посади наказом прокурора Херсонської області від 10.09.2020 №466к /том 1, а.с. 181/.
Відповідач наводить доводи про те, шо позивача звільнено із займаної посади, оскільки не пройшов успішно атестацію. Дані обставини стороною позивача не заперечуються, а відтак приймаються судом до уваги.
Натомість позивач наводить аргументи про те, що право позивача на отримання заробітної плати відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» порушено, а відтак звернувся до суду за його захистом. 
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».
Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про прокуратуру» прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону України «Про прокуратуру» визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Частиною першою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України від 02 липня 2015 року № 578-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» (далі - Закон № 578-VIII)) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розміри посадових окладів прокурорів визначалися частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2018 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2019 року до 25.09.2019 – 12 мінімальних заробітних плат.
Частиною четвертою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» було установлено, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
З 01 січня 2015 року набрали чинності норми Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон України № 71-VIII) яким, зокрема, внесено зміни до низки законодавчих актів в частині врегулювання порядку проведення окремих виплат за рахунок бюджетних коштів.
Так, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26, яким установлено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання приписів пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України 30 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505», якою внесено зміни до постанови № 505 і затверджено нові схеми посадових окладів працівників прокуратур, із визначенням сум їхнього розміру.
Законом України № 113-ІХ (набрав чинності з 25 вересня 2019 року) було запроваджено реформування системи органів прокуратури. Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону було установлено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
На той час це була постанова КМУ №505.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 встановлено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до частин першої і другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Порядок організації та діяльності Конституційного Суду України, статус суддів Суду, підстави і порядок звернення до Суду, процедура розгляду ним справ і виконання рішень Суду визначаються Конституцією України та законом (стаття 153 Конституції України).
За правилами частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).
У частині третій статті 22 і частині першій статті 1166 Цивільного кодексу України закріплений загальний принцип повного відшкодування збитків, під яким слід розуміти відшкодування збитків у повному обсязі, тобто як реальної шкоди, так і упущеної вигоди.
Відповідно до частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Верховний Суд у постанові від 24.02.2026 у справі № 160/6949/20 констатувала, що позивач як колишній прокурор, посадовий оклад якого в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України при нарахуванні заробітної плати визначався у розмірі меншому, ніж передбачено частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», має право ініціювати перед судом питання про відшкодування шкоди на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, зокрема матеріальної, та, відповідно, на відшкодування такої шкоди за умови встановлення факту її завдання за результатом оцінки судом наслідків такого неконституційного регулювання. Об`єднана палата також указала, що матеріальна шкода у правовідносинах, що є предметом цього спору, може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати в розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто в різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою (з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, які не передбачені Законом України «Про прокуратуру») і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за спірний в цій справі період.
Суд повторно зазначає, що позивачем заявлено вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 511810,81 грн за період з 06.04.2017 до 31.08.2020.
Проте, як убачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з органів прокуратури з 10.09.2020, у зв`язку з не проходженням ним атестації. 
Відтак позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах з 25 вересня 2019 року застосуванню підлягають приписи останнього речення абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX (які є чинними і неконституційними не визнавалися), згідно з якими на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови КМУ № 505.
Приписи Закону № 113-IX змінили законодавчу основу визначення заробітної плати прокурорів у спірний період, і незважаючи на фактичне регулювання цих правовідносин постановою КМУ № 505, її законодавче підґрунтя було змінено, і відповідно період з моменту набрання чинності Закону № 113-IX не може бути охоплений при визначені розміру заподіяної шкоди.
Що стосується періоду з 06.04.2017 до 25.09.2019, суд зауважує, що в силу приписів частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону № 578-VIII) заробітна плата прокурора складається не лише з посадового окладу, а й з премій та надбавок, зокрема за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш, як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Отже, Законом України «Про прокуратуру» визначено гарантований розмір заробітної плати прокурора, який складається з посадового окладу як її основної складової, а також надбавок, передбачених законом, і премії, розмір якої не може бути менше, як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Цим же Законом також передбачена можливість виплати працівникам органів прокуратури премії в розмірі вищому, ніж гарантовано цим законом.
Крім того, як зазначалося, приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» складові заробітної плати прокурора передбачають інші виплати, які встановлені законодавством. Отже, передбачені діючим законодавством додаткові виплати: 1) надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; 2) надбавка за знання та використання в роботі іноземної мови; 3) доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності; 4) надбавка за почесне звання «заслужений»; 5) робота з таємними документами - також підлягають врахуванню.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що дієвість захисту порушеного права безпосередньо залежить від того, наскільки обраний метод відповідає суті самого порушення. Отже, щоб розв`язання спору не було формальним, а реально поновило права особи, судам необхідно встановити чіткий зв`язок між характером шкоди, способом її усунення та правильно визначити належного відповідача, так як у випадку недотримання вказаних критеріїв судове рішення набуває декларативного характеру. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2026 у справі №420/9554/20.
З розрахункових листів за період з 06 квітня 2017 року до 25 вересня 2019 року установлено, що позивачу нараховано та виплачено складові заробітної плати (посадовий оклад, за класний чин, премія, надбавка за вислугу років, надбавка за таємницю, індексація) та інші виплати (матеріальна допомоги на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплата за дні тимчасової непрацездатності, відрядження, щорічна основна відпустка). 
Отже, розрахунковими листами підтверджується факт нарахування заробітної плати позивачу з іншого, аніж встановлений ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" посадового окладу.
На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем подано розрахунок різниці фактично отриманої заробітної плати та сумою, яка підлягала б нарахуванню відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ від 01.04.2026 №21-65 вих26. 
Позивач наводить аргументи про те, що такий розрахунок проведено без урахування у його складі днів перебування на тимчасовій непрацездатності, днів перебування у щорічних відпустках.
Окрім цього суд також установив, що фактичність відпрацьованих днів позивача вказаних у розрахунку від 01.04.2026 не відповідає фактичності відпрацьованих днів указаних у розрахункових листах, а саме: у листопаді 2017 року позивачем відпрацьовано 22 дні /том 1, а.с. 28/, а в розрахунку вказано 14 днів /том 1, а.с.186/, хоч розмір заробітної плати відповідає розміру за 22 дні, що підтверджено розрахунковим листом.
Попри те, суд відмічає, що виплата заробітної плати прокурора у розмірах, встановлених Законом України «Про прокуратуру», не корелюється із виплатою заробітної плати прокурора у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012.
Позивачем при розрахунку суми завданої шкоди не враховано, що відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Відповідно до ч.7 ст.81 Закону№1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Суд проводить обрахунок матеріальної шкоди виходячи із посадового окладу та надбавки за вислугу років, за фактично відпрацьований позивачем час, із виключенням із загальної суми днів: щорічної основної відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, відрядження, тимчасової непрацездатність, навчання. 
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2017 рік, позивач відпрацював: в квітні 2017 року 16 днів з 19 днів; в травні 2017 року 20 днів з 20 днів; в червні 2017 року 20 днів з 20 днів; в липні 2017 року 21 днів з 21 дня; в серпні 2017 року 22 дні з 22 днів; в вересні 2017 року 17 днів з 21 дня; в жовтні 2017 року 10 днів з 21 дня; в листопаді 2017 року 22 дні з 22 днів; в грудні 2017 року 20 днів з 20 днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 06.04.2017 року по 31.12.2017 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.
Таким чином посадовий оклад та надбавка за вислугу років у розмірі 20% обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 06.04.2017 року по 31.12.2017 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 06.04.2017 року по 31.12.2017 року виходячи із посадового окладу та надбавки за вислугу років, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми щорічної основної відпустки та відрядження становить 33164,33 грн, виходячи із наступного розрахунку: 214664,15 грн (розмір посадового окладу та надбавки за вислугу років, які мав бути нараховані, за фактично відпрацьований час) 181499,82 грн (фактично виплачена сума посадового окладу та надбавки за вислугу років).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2018 рік, позивач відпрацював: в січні 2018 року 18 днів з 21 дня; в лютому 2018 року 12 днів з 20 днів; в березні 2018 року 18 днів з 21 дня; в квітні 2018 року 19 днів з 19 днів; в травні 2018 року 9 днів з 20 днів; в червні 2018 року 20 днів з 20 днів; в липні 2018 року 22 дні з 22 днів; в серпні 2018 року 11 днів з 22 днів; в вересні 2018 року 20 днів з 20 днів; в жовтні 2018 року 22и дні з 22 днів; в листопаді 2018 року 22 дні з 22 днів; в грудні 2017 року 20 днів з 20 днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2018 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривень.
Таким чином посадовий оклад та надбавка за вислугу років у розмірі 20% обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2018 до 31.12.2018, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2018 до 31.12.2018 виходячи із посадового окладу та надбавки за вислугу років, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 41755,14 грн, виходячи із наступного розрахунку: 320660,37 грн (розмір посадового окладу та надбавки за вислугу років, які мав бути нараховані, за фактично відпрацьований час) 278905,23 грн (фактично виплачена сума посадового окладу та надбавки за вислугу років).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2018 рік, позивач відпрацював: в січні 2019 року 21 день з 21 дня; в лютому 2019 року 20 днів з 20 днів; в березні 2019 року 20 днів з 20 днів; в квітні 2019 року 18 днів з 20 днів; в травні 2019 року22 дні з 22 днів; в червні 2019 року 13 днів з 18 днів; в липні 2019 року 23 дні з 23 днів; в серпні 2018 року за період з 01.09.2018 до 24.09.2019 16 днів з 17 днів.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2019 року по 24.09.2019 (включно) суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2018 року становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року 1921 гривень.
Таким чином посадовий оклад та надбавка за вислугу років у розмірі 20% обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2018 до 24.09.2019, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2018 до 24.09.2019 включно, виходячи із посадового окладу та надбавки за вислугу років, за фактично відпрацьований позивачем час становить у розмірі 74712,37 грн, виходячи із наступного розрахунку: 266848,49 грн (розмір посадового окладу та надбавки за вислугу років, які мав бути нараховані, за фактично відпрацьований час) 192136,12 грн (фактично виплачена сума посадового окладу та надбавки за вислугу років).
Аналіз документальних даних дозволяє дійти висновку про наявність різниці між сумою фактично отриманої позивачем заробітної плати та тією сумою, яка підлягала б нарахуванню відповідно до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за відповідний період, що свідчить про наявність факту заподіяння шкоди позивачу неконституційним актом у вигляді недоотриманих сум законодавчо встановленої заробітної плати.
Щодо можливості включення до матеріальної шкоди премії, суд зазначає таке.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивачу протягом спірного періоду виплачувалась премія, що підтверджено розрахунковими листами. 
Частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакціях протягом спірного періоду не містить імперативної норми щодо того, що премія прокурорам встановлюється в розмірі не менше як 10% посадового окладу.
Фактично частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, який (тобто саме фонд), утворений в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затверджене наказом Генеральної прокуратури України №234 від 09.08.2017 року (далі Положення №234), визначає підстави і порядок преміювання прокурорів, слідчих, працівників, що виконують функції з обслуговування, службовців, робітників органів прокуратури, працівників Національної академії прокуратури України (далі - працівники), а також членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Відповідно до п.2, 3, 4, 6, 7, 8 Положення №234 преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
Премії виплачуються працівникам та членам Комісії на підставі наказів Генеральної прокуратури України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Розмір премій визначається відповідно до об`єктивної оцінки роботи працівника, члена Комісії та їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до посадового окладу або місячної заробітної плати працівника (крім доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього керівника) і члена Комісії.
При цьому правова природа виплати премії прокурора, з огляду на Положення №234, передбачає проведення об`єктивної оцінки роботи прокурора та його особистий внесок в загальні результати роботи. В свою чергу у разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі.
Крім цього суд зазначає, що премія прокурорам встановлюється на підставі наказу керівника відповідної прокуратури.
Таким чином суд дійшов висновку, що фактично премія позивача була виплачена на виконання частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірах відповідних утвореному фонду преміювання.
Щодо можливості включення інших надбавок до визначення розміру матеріальної шкоди, суд відмічає, що позивачу нараховували та виплачувались інші надбавки, зокрема надбавка до посадового окладу за класний чин надбавка за виконання особливо важливих робіт, однак такі не входять до складу заробітної плати, яка мала виплачуватись відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру».
Стосовно доводі позивача про те, що до обчислення заподіяної шкоди відповідачем не враховано дні перебування позивача на тимчасовій непрацездатності та у щорічній відпустці, суд відмічає, що відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством, а виплата заробітної плати у спірні дні (тимчасовій непрацездатності та у щорічній відпустці ) здійснюється в особливому порядку.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, становить 149631,84 грн, який відповідає розміру посадового окладу та надбавки за вислугу років відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за фактично відпрацьований позивачем час за період з 06.04.2017 до 24.09.2019 включно.
Щодо належності та ефективності способу захисту порушеного права позивача, суд прийшов наступного.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
З огляду на викладене вищу суд дійшов переконання про те, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з Держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Херсонської обласної прокуратури на користь позивача шкоди, заподіяної неконституційним актом за період з 06.04.2017 до 24.09.2019 включно в розмірі 149631,84 грн.
При цьому суд зазначає, що інші позовні вимоги позивача не підлягає задоволенню, оскільки фактично предметом спору є стягнення матеріальної шкоди, а не правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати протягом спірного періоду.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
У відповідності до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Херсонської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну неконституційним актом, за період з 06.04.2017 до 24.09.2019 включно в розмірі 149631 (сто сорок дев`ять тисяч шістсот тридцять одну) гривню 84 копійки. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач Держава України в особі Херсонська обласна прокуратура, місцезнаходження – місто Херсон, вулиця Михайлівська, будинок № 33, код ЄДРПОУ 04851120.
Повне судове рішення складено та підписано суддею 20.07.2026. 

Суддя  М. І. Садова