Справа № 201/1449/26
Провадження № 2/201/2506/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року      м. Дніпро
Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Батманової В.В.,
з секретарем судового засідання Головко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визначення права власності,-

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра 04 лютого 2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визначення права власності. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Метеор» №218 від 05.11.2008 за моєю матір`ю ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на трьох кімнатну квартиру загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 43.8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , Донецької обл. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Крім позивача спадкоємцем першої черги є її рідна сестра ОСОБА_2 , яка за домовленістю між ними відмовляється від спадщини на користь позивача.
У листопаді 2025 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно. 
18.11.2025 приватним нотаріусом Київської міської нотаріальної контори Акішиною Р. С. було видано постанову №166/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно. Підставою для цього послугувала саме відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру.
Відтак позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.
Представник відповідача скористався правом на подання відзиву в якому просив відмовити в задоволенні позову оскільки Маріупольська міська рада є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки нею не порушено жодних прав позивача.
Позивач скористалась правом на подання відповіді на відзив якій заперечувала проти доводів викладених у відзиві відповідача, просила позов задовольнити з підстав у ньому викладених.
Позивач надала заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила розглянути справу без її участі.
Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. 
Як встановлено судом, на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Метеор» №218 від 05.11.2008 за моєю матір`ю ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на трьох кімнатну квартиру загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 43.8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_3 померла. 
Крім позивача спадкоємцем першої черги є її рідна сестра ОСОБА_2 , яка за домовленістю між ними відмовилась від спадщини на користь позивача.
У листопаді 2025 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно. 
18.11.2025 приватним нотаріусом Київської міської нотаріальної контори Акішиною Р. С. було видано постанову №166/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно. Підставою для цього послугувала саме відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру. 
Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Тобто відповідач є особою, яка не визнає, на думку позивача, його права власності на це майно, а позивачем є потенційний власник нерухомого майна. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 Цивільного кодексу України. 
У статті 392 Цивільного кодексу України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Зі змісту статті 392 Цивільного кодексу України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. 
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. 
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. 
Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. 
Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (Постанова ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц). 
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача/співвідповідача до участі у справі. 
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22. Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. 
Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2). 
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.
Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20). 
Разом з цим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).
З огляду на те, що Маріупольська міська рада є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, у позові до неї слід відмовити саме із цієї підстави.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд - 

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визначення права власності відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя    В.В. Батманова