П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/12761/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г. Дата і місце ухвалення: 19.05.2026р., м. Миколаїв 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.
при секретарі – Гудзікевич Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенка С.С. у виконавчому провадженні №57981652, направлені на звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24.06.2008р., а саме: на нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м., для погашення частини заборгованості ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії №16 Н/08/19/ФО/П від 24.06.2008р. в розмірі 13671803,03 грн., яка складається з процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23.06.2009р. по 15.02.2012р. у сумі 6346686,99 грн.; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4590040,00 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у сумі 2735076,04 грн. на підставі виконавчого напису вчиненого 04.10.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрованого у реєстрі за №719;
- зобов`язати уповноважених осіб відповідача у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування утриматись від вчинення дій, пов`язаних із зверненням стягнення на нерухоме майно згідно виконавчого напису, вчиненого 04.10.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрованого у реєстрі за №719, що належить позивачу та перебуває в іпотеці за споживчим кредитом, оформленим за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24.06.2008р. укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та повернення стягувачу виконавчого документу у ВП №57981652 відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 52 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 24.06.2008р. між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 12 610 000,00 грн. зі сплатою 19,00% річних строком до 24 червня 2013 року. Того ж дня, між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого вона мала відповідати за зобов`язаннями позичальника згідно з умовами договору №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року. Предметом іпотеки визначено нежитлові приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м. 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №719, яким звернуто стягнення на нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24 червня 2008 року та належать на праві власності ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» для погашення частини заборгованості ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року в розмірі 13 671 803,03 грн. 28 грудня 2018 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №57981652 про примусове виконання виконавчого напису №719 від 04.10.2012р.; описане та арештоване у ВП №57981652 майно виставлено на реалізацію, шляхом продажу на електронних аукціонах. Водночас, передача предмета іпотеки на примусову реалізацію не може бути здійснена у зв`язку із зупиненням пунктом 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» дії статтей 41, 47 Закону України «Про іпотеку» на час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування. 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.12.2025р. відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі щодо позовних вимог ОСОБА_1 про повернення стягувачу виконавчого документ у ВП №57981652 відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення від 19.05.2026р., з ухваленням по справі нового судового рішення – про задоволення її позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заборона на реалізацію предмета іпотеки відповідно до пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на договір про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П, укладений між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 , та договір іпотеки від 24.06.2008р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», зареєстрований в реєстрі за №1508. Судом не враховано, що кредитний договір від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П укладався з фізичною особою із зазначенням мети «на поточні потреби», у зв`язку з чим він підпадає під презумпцію споживчого. Той факт, що кредитні кошти фактично були витрачені на придбання земельних ділянок для особистого селянського господарства, не виводить кредит із категорії споживчих і не змінює його правового режиму як споживчого. За наведених обставин, ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року отримав споживчий кредит, який забезпечено іпотекою майна позивача, а отже на спірні правовідносини розповсюджується дія пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку».
Також, апелянт посилається на те, що Законом України «Про особисте селянське господарство» діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, не відносено до підприємницької діяльності. Ведення особистого селянського господарства - це господарська діяльність, яка не відноситься до підприємницької діяльності і проводиться виключно з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції. Отже, фактичне використання кредитних коштів повністю охоплюється поняттям споживчих (некомерційних) цілей. Навіть, за потреби, реалізація надлишків вирощеної сільськогосподарської продукції, яка прямо дозволена Законом України «Про особисте селянське господарство», не перетворює таку діяльність на підприємницьку (комерційну). Розмежування споживчого та комерційного кредитування залежить саме від мети отримання коштів. Оскільки в даному випадку і договірна мета отримання кредитних коштів (поточні потреби), і фактична мета (купівлі земля для особистого селянського господарства) не є підприємницькою, на кредитний договір у повному обсязі поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що на момент підписання кредитного договору ОСОБА_2 виступав як звичайна фізична особа, а не укладав правочин у межах своєї господарської діяльності. Він не створював фермерське господарство для обробітку вищезазначених земель, отже комерційний характер витрачання кредитних коштів відсутній. Перебуваючи в статусі фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 не мав видів діяльності, які дозволяли йому займатись оптовою торгівлею товарами сільськогосподарського призначення. Сам по собі факт володіння 14 ділянками ОСГ автоматично не перетворює фізичну особу на суб`єкта підприємництва. А відтак, за твердженнями апелянта, необґрунтованим припущенням є висновок суду першої інстанції про те, що за рахунок кредитних коштів були задоволені не особисті потреби ОСОБА_2 , а що вказані кошти були спрямовані на здійснення підприємницької діяльності шляхом купівлі 14 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею 27,776 гектара.
Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ» подали письмові відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначають, що вирішальним для віднесення кредиту до споживчого є не ознайомлення позичальника в тексті заяви, договору із інформацією про споживче кредитування, так як договір може бути універсальним, а встановлення мети кредитування та цілі, на які його використовують. Кредитні кошти ОСОБА_2 (у розмірі 12 600 000,00 грн., що за курсом НБУ станом на 24.06.2008р. у валюті долару США дорівнювало 2,6 млн.) надані на підставі, зокрема, кредитної заявки кредитного комітету банку, в якій вказана мета кредитування: поточні потреби, придбання земельних ділянок. Для прийняття рішення щодо кредитування ОСОБА_2 надавав документи щодо здійснення ним підприємницької діяльності, також доходів та фінансової можливості обслуговувати кредит за рахунок коштів від підприємницької діяльності, інформацію про те, що він є власником 24-х підприємств. Придбання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею, що перевищує 2 га, свідчить про комерційний характер відповідних правочинів. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 14.03.2025р. ОСОБА_2 (позичальник) мав статус фізичної особи - підприємця, одним із основних видів діяльності є « 68.20. надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Придбані ОСОБА_2 за кредитні кошти земельні ділянки передані ним в платне користування (оренду), що правильно встановлено судом першої інстанції. Кредитні кошти розмірі 12 600 000,00 грн., які особа отримує та використовує на купівлю земельних ділянок, які використовуються з метою отримання прибутку, за своєю суттю не можуть бути споживчим кредитом.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки та представника третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ», перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 27.08.2003р. по 20.01.2022р. ОСОБА_2 мав статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.03.2025р. за кодом доступу 229223228535.
09.04.2008р. ОСОБА_2 подав на ім`я голови правління ЗАТ «БАНК НРБ» заяву на отримання кредиту в сумі 3 млн доларів США.
В анкеті позичальника від 17.03.2008р. у розділі «Майновий стан» ОСОБА_2 повідомив, що він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9 гектара. 
У кредитній заявці на розгляд Кредитного комітету ЗАТ «БАНК НРБ» керуючого Миколаївським відділенням ЗАТ «БАНК НРБ» від 14.04.2008р. зазначено, що цілю кредиту є поточні потреби, придбання земельних ділянок, в забезпечення виконання зобов`язань пропонується Предмет іпотеки. Також, вказано, що ОСОБА_2 на праві власності належить, зокрема, 5 земельних ділянок для ведення особистого господарства загальною площею 8,0 га і земельна ділянка у центрі м. Миколаєва площею 19000 м. кв. (1,9 га).
Згідно витягу з протоколу засідання Кредитного комітету від 12.06.2008р. №101 Кредитний комітет банку вирішив погодити відкриття відновлювальної кредитної лінії ОСОБА_2 на умовах: мета – поточні потреби, в т.ч. придбання землі; ліміт кредитування 12610000 грн.; строк кредитування – 60 місяців; відсоткова ставка – 19% річних; забезпечення – Предмет іпотеки.
24.06.2008р. між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 12 610 000,00 грн. зі сплатою 19,00% річних строком до 24.06.2013р.
24.06.2008р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач мала відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 (який на той час був її зятем) згідно з умовами договору від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П. 
Предметом іпотеки визначено нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м.; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м.
У період з 25.06.2008р. по 07.10.2009р. ОСОБА_2 на підставі договорів-купівлі продажу придбав 14 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею 27,776 га, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 04.02.2022р. №35-14-0.31-617/2-22.
04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №719, яким звернуто стягнення на нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24 червня 2008 року, а саме: на нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м. та належать на праві власності ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» для погашення частини заборгованості ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/ П від 24 червня 2008 року в розмірі 13 671 803,03 грн., яка складається з: процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у сумі 6 346 686,99 грн.; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4 590 040, 00 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у сумі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадилося стягнення - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року.
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 28.12.2018р. відкрито ВП №57981652 про примусове виконання виконавчого напису №719, виданого 04.10.2012р. 
Згідно з постановою головного державного виконавця відповідача від 16.06.2022р. про зміну (доповнення) реєстраційних даних у ВП №57981652 внесені зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість «Категорія стягнення: звернення стягнення на майно» зазначено «Категорія стягнення: звернення стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки)».
Відповідно до постанови головного державного виконавця відповідача від 20.01.2025р. про заміну сторони виконавчого провадження у ВП №57981652 замінено правонаступника стягувача АТ «СБЕРБАНК» – АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕЗВРНИЙ БАНК» (АТ «СБЕРБАНК») на ТОВ «ФОРІНТ».
Постановою від 20.02.2025р. головним державним виконавцем Відділу Квашенко С.С. накладено арешт на нерухоме майно реєстраційний номер 402588248101, за адресою: м. Миколаїв, вул. Нікольська, будинок 47/3. 
14.03.2025 року проведений опис нежитлового приміщення - магазину у м. Миколаєві по вул. Нікольська, буд. 47/3, загальною площею 773.40 м.кв. 
Постановою від 14.03.2025р. головним державним виконавцем Відділу Квашенко С.С., описано та арештовано нежитлові приміщення магазину, реєстраційний/кадастровий номер 402588248101, місцезнаходження: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Нікольська, 47/3, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м.; нежитлові приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Нікольська, буд. 47/3 (сорок сім дріб три), загальною площею 773,40 кв.м.
17.07.2025р. здійснено експертну оцінку майна, після чого описане та арештоване у ВП №57981652 майно виставлено на реалізацію, шляхом продажу на електронних аукціонах.
17.11.2025р. на офіційному вебсайті ДП «СЕТЕМ» було оприлюднено відомості про призначення на 17.12.2025р. проведення аукціону з реалізації Предмета іпотеки. 
Вважаючи дії державного виконавця відповідача щодо направлення на примусову реалізацію Предмета іпотеки неправомірними, ОСОБА_1 оскаржила їх в судовому порядку. За твердженнями позивача, органом ДВС не враховано положення пункту 52 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», яким у період дії в Україні воєнного стану зупинено дію статей 37, 38, 40, 41, 47 Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що зобов`язання ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П не підпадає під ознаки споживчого кредитування. Зміст умов цього договору свідчить, що за рахунок кредитних коштів були задоволені не особисті потреби ОСОБА_2 , а що вказані кошти були спрямовані на здійснення підприємницької діяльності шляхом купівлі 14 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею 27,776 гектара. Отже, за висновками суду, заборона на реалізацію предмета іпотеки відповідно до пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на договір про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П, укладений між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 , а також договір іпотеки від 24.06.2008р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», зареєстрований в реєстрі за №1508. Як наслідок, в межах ВП №57981652 головний державний виконавець відповідача правомірно направив на звернення стягнення на належний позивачці Предмет іпотеки.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
Статтею 4 Закону №1404-VIII визначено вимоги до виконавчого документа.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
У відповідності до п.6 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Статтею 51 Закону №1404-VIII врегульовано питання звернення стягнення на заставлене майно.
Згідно з частиною сьомою статті 51 Закону №1404-VIII, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Статтею 11 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що майновий поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на всій території України введено воєнний стан, який у подальшому було продовжено та триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2, яким було встановлено тимчасовий мораторій, зокрема, на звернення стягнення на нерухоме майно, що належить фізичним особам та є предметом іпотеки за споживчими кредитами.
Зокрема, пунктом 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» передбачено, що на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій".
Відповідно до частин другої та четвертої статті 61 Закону №1404-VIII наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016р. №2831/5 (із змінами і доповненнями) затверджено Порядок реалізації арештованого майна, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.09.2016р. за №1301/29431 (далі Порядок). Установлено, що тимчасово, у період дії воєнного стану на території України, примусова реалізація арештованого майна у виконавчому провадженні здійснюється відповідно до цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених наказом Міністерства юстиції України від 10.06.2022р. №2343/5.
Пунктом 5 наказу Міністерства юстиції України від 10.06.2022р. №2343/5 встановлено, що поновлення електронних аукціонів з реалізації предмета іпотеки відбувається з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку». У період дії воєнного стану та в тридцятиденний строк з дати його припинення або скасування електронні аукціони з реалізації нерухомого майна, що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, не проводяться (крім випадків, визначених абзацом другим пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку»).
Таким чином, пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» поширюється на нерухоме майно, яке належить фізичній особі, перебуває в іпотеці та забезпечує споживчий кредит. 
Як вже зазначалося колегією суддів, 24.06.2008р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач мала відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 згідно з умовами договору про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П. Предметом іпотеки визначено нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м.; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м.
При зверненні з даним позовом до суду та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , передусім, посилається на те, що головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко С.С. у виконавчому провадженні №57981652 не повинен був вчиняти дії, направлені на звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24.06.2008р., для погашення частини заборгованості ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24.06.2008р. в розмірі 13671803,03 грн., на підставі виконавчого напису вчиненого 04.10.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., з огляду на положення пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», яким встановлено мораторій на звернення стягнення на нерухоме майно, що належить фізичним особам та є предметом іпотеки за споживчими кредитами.
А відтак, ключовим при вирішенні даного спору є питання чи являється договір про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24.06.2008р., укладений між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 , споживчим кредитом. 
Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договору про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24.06.2008р., визначав, що:
споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону);
споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону);
продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої статті 1 Закону).
Аналізуючи вказані визначення Верховний Суд у постанові від 20.03.2026р. у справі №362/205/25 зазначив, що системний аналіз цих понять у їх взаємозв`язку дає можливість дійти висновку, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (у зазначеній редакції) споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві - фізичній особі, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, для придбання продукції - будь-яких виробів (товарів), робіт чи послуг, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Подібне як за змістом, так і за основними сутнісними ознаками визначення споживчого кредиту наразі міститься у пункті 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Колегія суддів зазначає, що вирішальним для віднесення кредиту до споживчого є встановлення мети кредитування та цілі, на які його використовують.
Для визначення цілі кредитування в першу чергу необхідно встановити на які потреби було надано кредит, чи є вони особистими потребами (задоволення особистих економічних та побутових потреб) позичальника, не пов`язаними з підприємницькою діяльністю.
Також необхідно враховувати суму кредитування та його строки.
Відповідно до пункту 1.5 договору про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П, укладеного між ОСОБА_2 (Позичальник) і ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», кредит надається Позичальнику на поточні потреби.
Кредитні кошти ОСОБА_2 у розмірі 12 600 000,00 грн., що за курсом НБУ, станом на 24.06.2008р., у валюті долару США дорівнювало 2,6 млн., надані на підставі:
його письмової заяви, 
кредитної заявки кредитного комітету банку, в якій вказана мета кредитування: «поточні потреби, придбання земельних ділянок», 
протоколу засідання кредитного комітету ЗАТ «ДБ Сбербанку Росії» від 12.06.2008 №101 в якому зазначена мета – поточні потреби, в т.ч. придбання землі. 
Для прийняття рішення щодо кредитування ОСОБА_2 надавав документи щодо здійснення ним підприємницької діяльності, також, щодо доходів та фінансової можливості обслуговувати кредит за рахунок коштів від підприємницької діяльності.
Колегія суддів враховує, що рішення про видачу кредиту ОСОБА_2 приймалось Управлінням фінансування комерційних операцій банку, що підтверджується витягом з протоколу засідання кредитного комітету ЗАТ «ДБ Сбербанку Росії» від 12.06.2008 №101. Вказане Управління банку надає послуги (кредити) особам для здійснення їх підприємницької діяльності, а не задоволення власних потреб (економічних чи побутових), зокрема враховуючи розмір кредитування - 12 600 000,00 грн. та строк його повернення до 24.06.2013р. (не є короткостроковим).
Апелянт зазначає, що кредитні кошти фактично були витрачені на придбання земельних ділянок для особистого селянського господарства. Законом України «Про особисте селянське господарство» діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, не відносено до підприємницької діяльності. Ведення особистого селянського господарства - це господарська діяльність, яка не відноситься до підприємницької діяльності і проводиться виключно з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції. Отже, фактичне використання кредитних коштів повністю охоплюється поняттям споживчих (некомерційних) цілей.
Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта та вважає, що суд першої інстанції, з посиланням на положення ст. ст. 22, 33 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 24.06.2008р.), частини першої та третьої статті 1, частини першої і другої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», обґрунтовано виходив з того, що станом на 24.06.2008р. земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею понад 2,0 га, які придбані на підставі договорів купівлі-продажу та інших договорів, не могли використовуватися для безпосереднього ведення особистого селянського господарства, тобто діяльності, яка не відноситься до підприємницької.
Так, відповідно до частин першої і другої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» (в редакції станом на дату укладення кредитного договору) для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.
Розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону.
Таким чином, станом на 24.06.2008р. земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею понад 2,0 га, які придбані на підставі договорів купівлі-продажу та інших договорів, не могли використовуватися для безпосереднього ведення особистого селянського господарства, тобто діяльності, яка не відноситься до підприємницької.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 25.06.2008р. по 07.10.2009р. ОСОБА_2 на підставі договорів-купівлі продажу придбав 14 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею 27,776 га, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 04.02.2022р. №35-14-0.31-617/2-22.
Головною ознакою при визначенні мети кредитування є придбання за кредитні кошти однією особою (позичальником) такої кількості земельних ділянок, маючи у власність яку неможливо одній особі, з дотриманням вимог закону вести саме особисте селянське господарство для особистих потреб, без отримання прибутку.
Придбання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею, що значно перевищує 2 га, свідчить про комерційний характер відповідних правочинів. 
Тобто, матеріали справи свідчать про те, що зобов`язання ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П не підпадає під ознаки споживчого кредитування, та зміст умов цього договору свідчить, що за рахунок кредитних коштів були задоволені не особисті потреби ОСОБА_2 , а що вказані кошти були спрямовані на здійснення підприємницької діяльності (придбання 14 земельних ділянок для здійснення підприємницької діяльності, в т.ч. передачі їх в оренду).
Апелянт в поданій скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 грудня 2018 року по справі №695/3474/17, де зазначено, що кредит наданий банком фізичній особі на поточні потреби являється споживчим і до таких правовідносин застосовуються норми законодавства про споживче кредитування.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на вказану постанову Верховного Суду, оскільки правовідносини, що досліджувалися у наведеній справі, стосувалися укладення кредитного договору 29.09.2016р. на суму у розмірі 29 999,00 грн. На час укладення кредитного договору за цієї справою, відповідно діяли інші положення Закону України «Про захист прав споживачів». Дослідженню підлягали питання заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умови договору щодо їх несправедливості, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Надавалася правова оцінка кредитному договору на предмет його недійсності в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання ПАТ «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. 
Правового висновку щодо застосування норм права, які підлягають застосуванню у справі за позовом ОСОБА_1 , згадана постанова Верховного Суду не містить, як і не містить тлумачення терміну «поточні потреби».
Підсумовуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборона на реалізацію предмета іпотеки відповідно до пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на договір про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008р. №16-Н/08/19/ФО/П, укладений між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 та, відповідно, на договір іпотеки від 24.06.2008, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», зареєстрований в реєстрі за № 1508.
Як наслідок, в межах ВП №57981652 головний державний виконавець відповідача правомірно передав предмет іпотеки на електронний аукціон.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 таких висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції від 19.05.2026р. колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 07 липня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук