СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/1076/25
пр. № 2/759/478/26
13 липня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Твердохліб Ю.О.
за участю секретаря судових засідань Жиглій Є.В. 
представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року через систему «Електронний суд» позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив суд стягнути з нього заборгованість у розмірі 1 440 000,00 грн.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 жовтня 2023 року відповідач взяв у ОСОБА_4 в борг кошти у сумі 1 440 000,00 грн та зобов`язався повернути до 19 грудня 2023 року, про що написав йому розписку.
12 вересня 2024 року муж ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 (первісний кредитор) відступив, а ОСОБА_2 (новий кредитор) прийняв право вимоги до ОСОБА_3 (боржника), який є боржником первісного кредитора за розпискою від 18 жовтня 2023 року, відповідно до якої взяв у первісного кредитора у борг кошти у сумі 1 440 000,00 грн та зобов`язався повернути до 19 грудня 2023 року.
Враховуючи цей договір відступлення права вимоги, позивач має право вимоги до відповідача щодо повернення ним коштів за борговою розпискою від 18 жовтня 2023 року.
Позивач на виконання договору відступлення права вимоги 11 грудня 2024 року направив відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про погашення боргу за розпискою, але відповідач борг не повернув.
Процесуальні дії
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2025 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а. с. 17-18).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі. Призначено у справі підготовче судове засідання на 19 лютого 2025 року (а. с. 31).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.
Розгляд цивільної справи постановлено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС, за умови наявності у суді відповідної технічної можливості на день призначення судом судового засідання. Особою яка буде приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС є представник позивача ОСОБА_5 (а. с. 40).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про витребування доказів задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 оригінал розписки від 18 жовтня 2023 року, складеної ОСОБА_3 (а. с. 46-47).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про призначення судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи задоволено.
Призначено у цивільній справі судову комплексну почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
На розгляд експерта поставлено наступні питання: чи виконано рукописний текст розписки від 18 жовтня 2023 року ОСОБА_3 .? чи виконано підпис на розписці від 18 жовтня 2023 року, тією особою, від імені якої він зазначений, тобто ОСОБА_3 , або іншою особою? чи виконано рукописний текст розписки від 18 жовтня 2023 року навмисно зміненим почерком? чи виконано текст розписки від 18 жовтня 2023 року з наслідуванням почерку ОСОБА_3 .? чи міг бути нанесений рукописний текст наданої на дослідження розписки 18 жовтня 2023 року? якщо ні, то яка мінімально та максимально можлива давність нанесення рукописного тексту наданої на дослідження розписки? чи вносилися зміни в дату складання документа - розписки від імені ОСОБА_3 .? чи одним пишучим приладом виконаний текст документа - розписки від імені ОСОБА_3 , зокрема дати складання самого документа - розписки? чи був виконаний вторинний текст зміни дати документа - розписки від імені ОСОБА_3 .?
Витрати за проведення експертизи покладено на ОСОБА_3 . На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а. с. 73-75).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Призначено підготовче судове засідання на 28 липня 2025 року (а. с. 80).
У червні 2025 року до суду надійшов супровідний лист та клопотання експерта з додатками (а. с. 81-88).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено. Розгляд цивільної справи постановлено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС, за умови наявності у суді відповідної технічної можливості на день призначення судом судового засідання. Особою яка буде приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС є представник позивачів ОСОБА_8 (а. с. 100-101).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.
Розгляд цивільної справи постановлено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС, за умови наявності у суді відповідної технічної можливості на день призначення судом судового засідання. Особою яка буде приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзвязку ЄСІТС є представник позивача ОСОБА_9 (а. с. 126-127).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2026 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.
Розгляд цивільної справи постановлено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС, за умови наявності у суді відповідної технічної можливості на день призначення судом судового засідання. Особою яка буде приймати участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС є представник позивача ОСОБА_1 (а. с. 190-191).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Призначено справу до судового розгляду по суті на 18 червня 2026 року о 12:00 год. (а. с. 204).
19 травня 2026 року ОСОБА_3 в підсистемі «Електронний суд» сформував заяву про залучення ОСОБА_4 як третю особу (а. с. 220-222).
Протокольною ухвалою від 18 червня 2026 року клопотання ОСОБА_3 про залучення третьої особи повернуто без розгляду (а. с. 223-224). 
10 липня 2026 року ОСОБА_3 в підсистемі «Електронний суд» сформував клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, розгляд якого просив провести за його відсутності (а. с. 237-242).
Протокольною ухвалою від 13 липня 2026 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про повернення до стадії підготовчого провадження відмовлено (а. с. 223-224). 
В судовому засіданні представник позивача заперечувала щодо повернення до стадії підготовчого провадження через необгрунтованість клопотання та відсутність правових підстав, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав.
Відповідач та його представник до суду не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача вкотре надіслав клопотання про відкладення судового засідання, при цьому будь яких доказів у підтвердження поважності неявки в судове засідання не надав.
Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, заслухавши представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази в справі у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 18 жовтня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв у ОСОБА_4 1 440 000,00 грн та зобов`язався повернути до 19 грудня 2023 року. У разі порушення строків повернення суми коштів чи її частини, зобов`язався сплатити ОСОБА_4 пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє його від сплати суми боргу (а. с. 8).
12 вересня 2024 року муж ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 (первісний кредитор) відступив, а ОСОБА_2 (новий кредитор) прийняв право вимоги до ОСОБА_3 (боржника), який є боржником первісного кредитора за розпискою від 18 жовтня 2023 року, відповідно до якої він взяв у первісного кредитора у борг кошти у сумі 1 440 000,00 грн та зобов`язався повернути до 19 грудня 2023 року (а. с. 13).
11 грудня 2024 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про погашення боргу за розпискою (а. с. 9-11).
Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її.
За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним.
Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).
Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що 18 жовтня 2023 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 1 440 000,00 грн та зобов`язався повернути до 19 грудня 2023 року. 
Тобто суд встановив факт передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику, про що було складено відповідну розписку, що є підставою для стягнення боргу.
Відповідач не спростував належними доказами факту отримання ним коштів, як і не довів повернення боргу на виконання умов розписки.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).
Таким чином, укладений між сторонами договір позики є дійсним та ніким не оспорювався. Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) не спростував, доводи про безгрошовість договору позики не довів (стаття 1051 ЦК України). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, право вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за договором позики, яке виникло у нього на підставі дійсного правочину, перейшло до ОСОБА_2 за договором відступлення прав вимог.
Відповідач договір відступлення прав вимог не оспорював.
Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 законними та обґрунтованими.
Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Приписами частин першої, шостої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому суд зауважує, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України.
З огляду на задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 11 520,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 440 000 (один мільйон чотириста сорок) гривень 00 копійок заборгованості за договором позики.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11 520, 00 гривень у відшкодування судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складений та підписаний 16.07.2026.

Суддя Ю.О. Твердохліб