Справа № 199/3329/26
(2/199/4150/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

04.08.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про заборону виїзду дітей за межі України без згоди батька, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про заборону виїзду дітей за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05.02.2026 року розірвано шлюб між сторонами.
06 грудня 2025 року сторони уклали Договір між батьками про визначення місця проживання дітей, участь у їх вихованні, утримання та сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіною О.В., зареєстровано у реєстрі за №2884.
Згідно п.1.1. Договору, місцем проживання дітей визначається місце проживання батька. Пунктом 2.1. Договору передбачено, що мати має гарантоване право на регулярне спілкування з дітьми. Передача дітей здійснюється відповідно до узгодженого сторонами графіка (п.2.3.). Графік зустрічей узгоджений у розділі 3 Договору «Графік зустрічей». Згідно п.4.1. Поїздки дітей за кордон узгоджуються не пізніше ніж за 14 днів. Сторони надають згоду одна одній у разі відсутності обставин, що суперечать інтересам дітей (п.4.2. Договору). Відповідно до умов Договору, він може бути змінений або доповнений лише за спільною згодою сторін у письмовій формі (п.7.1.).
Позивач зазначає, що йому стало відомо, що відповідач має намір та вчиняє підготовчі дії, направлені на незаконне вивезення спільних дітей за кордон, тобто існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дітей, які мають звичайне місце проживання в Україні.
Відповідачка без його відому, під час чергового побачення з дітьми, без дотримання умов Договору, оформила сину закордонний паспорт, про що позивач дізнався випадково.
Вказані обставини він вважає реальною загрозою неправомірного вивезення дітей на небезпечну територію, також існує ризик викрадення дітей, які мають місце проживання в Україні і порушити його батьківські права щодо спілкування з дітьми.
У зв`язку із тим, що їх діти є громадянами України, вони не можуть бути протиправно вивезені до інших країн проти його волі, без письмового дозволу та без його – як батька відому, оскільки зміна звичайного соціального, культурного, мовного середовища людей впливає на їх подальше життя, розвиток та виховання. Крім того наразі багато закордонних країн перебувають у воєнному стані і негативно налаштовані до українців. Вивезення дітей до небезпечних регіонів може спричинити психологічну травму та небезпеку для їх життя та здоров`я.
Найкращі інтереси дітей залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. А дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Наразі відсутні рішення судів щодо визначення місця проживання дітей з одним із батьків, а також жодного із батьків не позбавлено батьківських прав. Проте наявний Договір між батьками про визначення місця проживання дітей, участь у їх вихованні, утримання та сплату аліментів від 06 грудня 2025 року, посвідчений Лушкіною О.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано у реєстрі за №2884.
Враховуючи викладене, з метою захисту прав та законних інтересів дітей, забезпечення їх стабільного середовища проживання та недопущення можливого незаконного переміщення за межі держави, просив суд врахувати наведені у позовній заяві обставини та заборонити виїзд дітям – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України без згоди батька – ОСОБА_2 , без визначення тривалості виїзду та країни виїзду.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 травня 2026 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.
Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки суд не повідомила, правом на подачу відзиву на позов не скористалась.
Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом по справі встановлено, що стороони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі , від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05.02.2026 року розірвано шлюб між сторонами
06 грудня 2025 року сторони уклали Договір між батьками про визначення місця проживання дітей, участь у їх вихованні, утримання та сплату аліментів, посвідчений Лушкіною О.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано у реєстрі за №2884.
Згідно п.1.1. Договору, місцем проживання дітей визначається місце проживання батька.
Пунктом 2.1. Договору передбачено, що мати має гарантоване право на регулярне спілкування з дітьми. Передача дітей здійснюється відповідно до узгодженого сторонами графіка (п.2.3.).
Графік зустрічей узгоджений у розділі 3 Договору «Графік зустрічей».
Згідно п.4.1. Поїздки дітей за кордон узгоджуються не пізніше ніж за 14 днів. Сторони надають згоду одна одній у разі відсутності обставин, що суперечать інтересам дітей (п.4.2. Договору).
Відповідно до умов Договору, він може бути змінений або доповнений лише за спільною згодою сторін у письмовій формі (п.7.1.).
В Україні дитинство охороняється державою (стаття 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Регулювання сімейних відносин здійснюється з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 СК України).
Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї.
Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами).
Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України).
На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування.
Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема такі: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини».
За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17184/19 та від 12 червня 2023 року у справі № 748/1575/22.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена до теперішнього часу.
Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 23 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії російської федерації, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей.
Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Так, Верховний Суд у своїй постанові від 03 липня 2019 року зазначив, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач має намір викрасти дітей і перевезти за кордон України, позивач суду не надав, у ході розгляду справи позивач не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дітей – відповідача по справі, що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, тому з огляду на вищенаведене у задоволенні позову позивача до відповідача про заборону виїзду дітей за межі України без згоди батька, слід відмовити.
Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати позивача віднести за його рахунок.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст 141 СК України, суд-     
УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про заборону виїзду дітей за межі України без згоди батька, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, - відмовити.
Судові витрати позивача віднести за його рахунок.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.
Повне рішення складено 11 серпня 2026 року.

Суддя В.В. Руденко