Дата документу 03.09.2026 Справа № 332/1575/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 332/1575/26   Головуючий у І інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/1817/26   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Кочеткової І.В.,
Мінгазова Р.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И Л А:

У березні 2026 року ТОВ «Діджи фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.09.2012 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 1001806031.
За даним кредитним договором Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику Кредит, в розмірі визначеному кредитним договором, на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, відповідно до умов, зазначених у кредитному договорі, додатках до нього та в Правилах надання і повернення кредиту, що розміщені на офіційному веб-сайті Кредитодавця. 
АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Проте, відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання.
15.03.2024 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено Договір факторингу № 15/03/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «Діджи фінанс» право вимоги за договорами кредиту, у тому числі, за Кредитним договором № 1001806031 від 25.09.2012. 
Згідно Договору факторингу сума боргу відповідача перед Новим кредитором становить 77327,62 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту 52598,00 грн; заборгованість за відсотками 24729,62 грн.
Всупереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення про відступлення права вимоги, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунки первісного кредитора.
Посилаючись на означені обставини ТОВ «Діджи фінанс»просило стягнути з  ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1001806031 від 77327,62 грн та понесені судові витрати у вигляді судового збору розміром 2662,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Заочним рішенням від 18 червня 2026 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя відмовив у задоволенні позову.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ТОВ «Діджи Фінанс» через підсистему «Електронний суд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, просить скасувати заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2026 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» зазначає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про недоведеність переходу до позивача права вимоги, не надавши належної оцінки доказам у їх сукупності. Апелянт посилається на наявність у матеріалах справи кредитного договору, договору факторингу, витягу з реєстру боржників, банківської виписки та розрахунку заборгованості, які, на його думку, підтверджують існування кредитного зобов`язання, користування відповідачем кредитними коштами, наявність заборгованості та перехід права вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс». 
Апелянт вважає, що розбіжність у даті кредитного договору, зазначеній у витягу з реєстру боржників, є технічною неточністю, оскільки номер договору, особа боржника, первісний кредитор, розмір заборгованості та інші ідентифікуючі ознаки зобов`язання збігаються. На думку скаржника, суд безпідставно надав визначальне значення цій розбіжності, не врахувавши, що підставою переходу права вимоги є договір факторингу, а витяг із реєстру лише конкретизує перелік переданих вимог. 
Крім того, апелянт зазначає, що суд не встановив існування іншого кредитного договору з аналогічним номером, не визнав подані докази неналежними чи недопустимими та не навів мотивів їх відхилення. Посилаючись на положення статей 512, 514 ЦК України, скаржник вважає, що надані докази в сукупності підтверджують набуття ним права вимоги до відповідача, а висновок суду про недоведеність такого переходу ґрунтується на формальній оцінці окремого реквізиту документа.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено виникнення заборгованості саме за кредитним договором № 1001806031 від 25.09.2012 та набуття права вимоги за ним. При цьому матеріали справи містять кредитний договір № 1001806031 від 08.05.2012, тоді як договору від 25.09.2012 позивачем не надано, а надані виписка та розрахунок заборгованості не узгоджуються з наявним у справі примірником кредитного договору. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 08.05.2012 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1001806031, згідно умов якого позичальник отримав кредитні кошти та зобов`язувався їх повернути, сплатити нараховані проценти за користування кредитом до повного погашення суми кредиту.
Відповідно до п. 1.1 Договору, банк надає позичальнику споживчий кредит на наступних умовах: розмір та валюта кредиту, на придбання товару у продавця 1: 6500,00 грн., на придбання послуг у продавця 2: 900,00 грн., загальна сума кредиту 6900,00 грн, строк кредиту 15 місяці, розмір процентної ставки 0,01% річних.
Також 08.05.2012 сторонами договору підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 1001806031 від 08.05.2012 у якому визначено графік погашення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за кредитним договором. 
Крім цього, 08.05.2012 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір комплексного страхування позичальника №06/07/1001806031. 
До договору надано специфікацію до кредитного договору згідно якої «ОТП Кредит» прийнято позитивне рішення щодо надання позичальнику кредиту за кредитним договором № 1001806031 від 08.05.2012 та копію товарного чеку № 464 від 08.05.2012 про придбання ОСОБА_2 мотоблоку вартістю 6500,00 грн та копію товарного чеку № 464 від 08.05.2026 про внесення авансу по кредиту у розмірі 500,00 грн. 
Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначив, що 15.03.2024 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №15/03/24 відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги до відповідача за Кредитним договором № 1001806031 від 25.09.2012.
З матеріалів справи судом встановлено, що 15.03.2024 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №15/03/24.
Розмір Прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до Договору факторингу № 15/03/24 від 15.03.2024. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, в день підписання цього Договору.
Відповідно до умов даного Договору, факт набуття прав вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» щодо відповідача підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги, що є Додатком № 1 до Договору факторингу № 15/03/24 від 15.03.2024.
Разом з цим, згідно долученого до позовної заяви витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №15/03/24 від 15.03.2024 вбачається, що до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 1001806031 від 25.09.2012 у загальному розмірі 77327,62 грн.
Так, до позовної заяви додано копія договору № 1001806031 від 08 травня 2012 року. 
Проте, копії договору № 1001806031 від 25.09.2012 матеріали справи не містять.
Крім цього, на підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості до позовної заяви надано виписку з рахунку № НОМЕР_1 від 25.09.2012 по 15.03.2024 та розрахунок заборгованості за договором № 1001806031 від 25.09.2012 станом на 15.03.2024.
Разом з цим, суд зауважив, що надана виписка та розрахунок здійснена за інший період ніж передбачено долученим до позовної заяви Договором про надання споживчого кредиту № 1001806031 та не містить інші умови ніж наданий суду примірник кредитного договору.
Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Отже, для підтвердження набуття права вимоги позивач має надати докази, які дають можливість ідентифікувати конкретне зобов`язання, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора.
Так, із матеріалів справи убачається, що кредитний договір № 1001806031 укладений 08 травня 2012 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Водночас у позовній заяві, договорі факторингу № 15/03/24 від 15 березня 2024 року та витягу з Реєстру боржників до цього договору зазначено кредитний договір № 1001806031 від 25 вересня 2012 року. При цьому кредитний договір № 1001806031 від 25 вересня 2012 року до матеріалів справи позивачем не долучено.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ТОВ «Діджи Фінанс» набуття права вимоги до ОСОБА_1 саме за кредитним договором № 1001806031 від 08 травня 2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи, а також про неможливість перевірити розрахунок заявленої до стягнення заборгованості за цим договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність набуття ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором № 1001806031 від 08 травня 2012 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як правильно встановив суд першої інстанції, на підтвердження виникнення спірного зобов`язання позивачем надано кредитний договір № 1001806031 від 08 травня 2012 року, укладений між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Водночас на підтвердження переходу права вимоги за цим договором позивач посилається на договір факторингу № 15/03/24 від 15 березня 2024 року та витяг з Реєстру боржників до нього, у якому зазначено кредитний договір № 1001806031 від 25 вересня 2012 року. При цьому кредитний договір від 25 вересня 2012 року до матеріалів справи позивачем не надано.
Посилання апелянта на те, що номер кредитного договору в зазначених документах є однаковим, не спростовує встановленої судом першої інстанції невідповідності. Сам по собі збіг номера договору не дає можливості достовірно встановити, що право вимоги, зазначене у Реєстрі боржників до договору факторингу, стосується саме кредитного договору від 08 травня 2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи. При цьому надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості також містять посилання на кредитний договір від 25 вересня 2012 року, що унеможливлює перевірку розміру заявленої до стягнення заборгованості саме за договором від 08 травня 2012 року.
Таким чином, наведені апелянтом докази у своїй сукупності не усувають розбіжностей щодо ідентифікації спірного кредитного зобов`язання та не підтверджують, що право вимоги, набуте ТОВ «Діджи Фінанс» за договором факторингу, стосується саме кредитного договору № 1001806031 від 08 травня 2012 року. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачами норм матеріального права та процесуального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Решта доводів були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2026 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2026 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03 вересня 2026 року.

Головуючий:

Судді: