ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 569/17026/23
провадження № 61-7859св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року у складі судді Панас О. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 08 жовтня 2016 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року у справі № 569/18816/22 було розірвано. 
У шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вона намагалася налагодити з чоловіком дружні стосунки в інтересах дітей, заохочувала дітей спілкуватися з батьком. 
Після 24 лютого 2022 року вона з дітьми виїхала до Чехії, де вони отримали тимчасовий захист. 
Надалі їхня з відповідачем дочка ОСОБА_3 повернулася до України з метою закінчення школи та почала проживати з батьком. 
10 серпня 2023 року вона привезла сина до України для того, щоб він провів час з батьком, який написав розписку, що поверне дитину 19 серпня 2023 року . Проте сина відповідач не повернув, натомість влаштував його на навчання до Рівненського ліцею № 8 Рівненської міської ради, незважаючи на те, що дитина була зарахована на навчання у школі в Чехії. 
З огляду на те, що відповідач не повернув їй сина, вона прийшла за місцем його проживання, де виявила, що її дочка в компанії однолітків зі згоди батька вживає алкогольні напої. 
Крім того, зі слів дочки, їй стало відомо, що батько систематично зловживає алкогольними напоями в її присутності.
Згідно з постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2023 року у справі № 569/6993/23 відповідач вчинив фізичне насильство стосовно їхньої доньки. 
Такі дії відповідача були систематичними стосовно позивачки. Зокрема, факт вчинення ним домашнього насильства підтверджується постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2022 року у справі № 569/15430/22. 
Із 19 серпня 2023 року ОСОБА_2 заблокував її номер телефону та не давав можливості спілкуватися з сином. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.
У жовтні 2023 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей. 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року у справі № 569/8197/22 було затверджено мирову угоду про поділ спільного майна подружжя, згідно з якою ОСОБА_2 було виділено в особисту приватну власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у якій з народження зареєстровані та проживають їхні з ОСОБА_1 діти. 
Після початку війни в Україні, відповідачка за погодженням з ним вивезла дітей за кордон. 01 липня 2022 року, вона повернулася з дітьми до України. 
Після розірвання шлюбу (16 лютого 2023 року) сторони домовилися про те, що діти будуть проживати з батьком у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка буде приймати участь в їх вихованні та за потреби вивозити дітей за кордон на оздоровлення. 
01 жовтня 2022 року відповідачка без будь-яких пояснень вдягла сина, зібрала всі його речі, хоча дитина хотіла залишитися дома, влаштувала скандал та викликала поліцію. ОСОБА_2 став перешкоджати їй забрати дитину у зв`язку з чим стосовно нього було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за частиною другою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2022 року у справі № 569/15430/22 його було звільнено від адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.
Після того, як ОСОБА_1 відмовилася взяти дочку ОСОБА_3 з собою за кордон на декілька тижнів, зазначивши, що вона або виїжджає з нею на постійне місце проживання, або вона їй не потрібна (зі слів дочки сторін ОСОБА_3 ), дитина стала замкнутою і на зауваження батька щодо необхідності вчити уроки влаштувала конфлікт, про що було повідомлено поліцію та складено стосовно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення за частиною першою статті 
173-2 КУпАП, однак постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року (справа № 569/6993/23) провадження у справі було закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
10 серпня 2023 року позивачка повернулася з сином до України, та почала ставити ОСОБА_2 умови проживання сина з ним, погрожуючи вивезти його на постійне місце проживання за кордон, оскільки позивач мав намір оздоровити сина перед школою, він написав відповідачці розписку про повернення сина і вони поїхали відпочивати на море, про що він повідомив позивачку. Неповнолітня дочка сторін ОСОБА_3 залишилася під наглядом його батьків.
У цей час відповідачка, маючи намір дискредитувати неповнолітню дочку ОСОБА_3 , яка виявила бажання проживати з батьком, дізнавшись, що дочка зустрічається з подругами, повідомила поліції завідомо неправдиві відомості про те, що вона залишилася у квартирі без нагляду дорослих і з подругами вживає алкогольні напої. 
Зазначене не знайшло свого підтвердження, оскільки з дитиною у квартирі перебували батьки ОСОБА_2 , а дівчата алкогольні напої не вживали. 
Спілкування дочки сторін ОСОБА_3 з матір`ю негативно впливає на її психологічний та фізичний стан, зокрема, дитина стає дуже збудженою та агресивною. 
Відповідачка, немаючи наміру виконувати їхню усну домовленість про те, що діти будуть проживати з батьком і побоюючись можливості стягнення з неї аліментів на утримання дітей, знаючи, що донька бажає жити з батьком, вирішила примусово вивезти сина за кордон, де вона почала жити з іншим чоловіком без реєстрації шлюбу і має намір залишитися там на постійне місце проживання. 
Діти є членами його сім`ї, зареєстровані у належній йому на праві особистої приватної власності квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови для проживання та навчання дітей. 
08 вересня 2023 року о 08 год 40 хв він привів сина до школи, а вже близько 
09 год 10 хв йому повідомили, що мати, незважаючи на опір сина, примусово забрала його зі школи та вивезла дитину на за кордон. Місце перебування сина йому невідоме, на його телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідає. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_4 з ним. 
Короткий зміст ухвалених судових рішень
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надавши оцінку встановленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, урахувавши висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12 травня 2025 року № 08-01-803/25 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини з нею.
Оскільки на час розгляду справи дочка сторін ОСОБА_3 досягла чотирнадцятирічного віку, тобто набула права самостійно обирати місце проживання, суд не вирішував питання про визначення її місця проживання. Вона виявила бажання проживати з батьком.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У червні 2026 року ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 . 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 10 грудня 2025 року у справі № 288/2924/23 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково взяли до уваги висновок органу опіки та піклування, яким визнано доцільним визначити місце проживання сина сторін з матір`ю, оскільки такий висновок є необґрунтованим. 
Суди на надали оцінки аргументам ОСОБА_2 про те, що позивачка не має самостійного доходу, а отже згідно з частиною другою статті 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України) їй не можна передавати малолітню дитину. 
Крім того, позивачка негативно впливає на дітей, зокрема, у їхній присутності нецензурно висловлюється.
Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів стосовно створення належних умов для проживання сина за кордоном; вона часто залишає його без нагляду, що створює загрозу для його життя та здоров`я; не піклується про здоров`я дитини; чинить на сина психологічний тиск та сприяє формуванню негативного ставлення до батька. 
Суди не звернули уваги на те, що сторони намагалися визначити почергове проживання малолітнього сина з кожним з батьків, тобто встановити спільну батьківську опіку, зокрема, можливість проживання сина з батьком під час канікул. 
Із вересня 2023 року малолітній син сторін проживає з матір`ю за кордоном, однак дитина потребує і батьківської турботи. При цьому, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи та має можливість виїжджати за кордон. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11червня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., суді, які входять до складу колегії суддів: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області матеріали цивільної справи № 569/17026/26; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У червні 2026 року матеріали справи № 569/17026/26 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 08 жовтня 2016 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року у справі № 569/18816/22 було розірвано. 
У шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 за погодженням з ОСОБА_2 виїхала з дітьми до Чехії, де вони отримали тимчасовий захист. У липні 2022 року дочка сторін ОСОБА_3 повернулася до України та проживає з батьком.
Згідно з характеристикою, наданою Рівненським ліцеєм № 8 Рівненської міської ради, ОСОБА_5 комунікабельна, любить проводити вільний час у вибраному нею товаристві однолітків. На зауваження вчителів реагує переважно правильно, хоча іноді може не погоджуватися із критикою. Намагається оцінити власну поведінку. Із початком воєнних дій учениця разом із матір`ю виїхала за кордон, де не навчалася, до дистанційних уроків у Рівненському ліцеї № 8 Рівненської міської ради долучалася не систематично. У вересні 2022 року повернулася на навчання у ліцей. Проживає із батьком, який постійно підтримує зв`язок із класним керівником і цікавиться навчанням дитини.
Проживаючи у м. Рівному, ОСОБА_5 відвідував заклад дошкільної освіти (ясла-садок) компенсуючого типу № 39. Батьки цікавилися успіхами ОСОБА_4 , брали активну участь у його розвитку та вихованні, відвідували батьківські збори. Батьки створювали всі умови для розвитку та навчання дитини. Вихованням хлопчика займалася переважно мама.
10 серпня 2023 року ОСОБА_1 привезла сина в м. Рівне до батька.
ОСОБА_2 написав розписку у якій зобов`язався 19 серпня 2025 року повернути ОСОБА_4 матері, проте дитину не повернув, а зарахував у перший клас та на групу продовженого дня до Рівненського ліцеї № 8 Рівненської області. 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року у справі № 569/8197/22 затверджено мирову угоду про поділ спільного майна подружжя, згідно з якою ОСОБА_2 було виділено в особисту приватну власність квартиру на АДРЕСА_1 .
Діти сторін зареєстровані за вказаною адресою.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2022 року у справі № 569/15430/22 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою 
статті 173-2 КУпАП. 
На підставі статті 22 КУпАП звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.
Провадження у справі закрито.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року у справі № 569/6993/23 провадження в справі стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року у справі № 559/3239/23 провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності та займається підприємницькою діяльністю.
Згідно характеристикою, наданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Острозького-12» (далі - ОСББ «Острозького - 12») ОСОБА_2 характеризується позитивно.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12 травня 2025 року № 08-01-803/25, орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 .
У вказаному висновку зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 виповнилося 14 років. 
Батько ОСОБА_2 повідомив, що донька ОСОБА_3 проживала з ним у м. Рівному, навчалася у Рівненському ліцеї № 8 Рівненської міської ради. 
12 лютого 2025 року виїхала з України та проживає з матір`ю і меншим братом у Чехії. Він спілкується з дочкою в телефонному режимі, оплачує послуги репетитора, надсилає їй грошові кошти на власні потреби.
Малолітній ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належить його батьку.
Фактично дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1 за межами України. Вони забезпечені проживанням на необмежений період у населеному пункті Окржішки (Чеська Республіка). ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання у початковій школі цього населеного пункту. Батько ОСОБА_2 спілкується з сином засобами інтернет-зв`язку, відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 27 травня 2024 у справі № 569/17026/23 про забезпечення позову.
Раніше, проживаючи у м. Рівному, ОСОБА_4 відвідував заклад дошкільної освіти (ясла-садок) компенсуючого типу № 39. Батьки цікавилися успіхами ОСОБА_4 , брали активну участь у його розвитку та вихованні, відвідували батьківські збори. Батьки створювали всі умови для розвитку та навчання дитини. Вихованням хлопчика займалася переважно мама. Відповідно до інформації Рівненського ліцею № 8 Рівненської міської ради, заява та всі необхідні документи для зарахування до першого класу ОСОБА_4 була прийнята 10 квітня 2023 року. Наказом від 01 вересня 2023 року № 152-осн дитину було зараховано до першого класу і на групу подовженого дня. На перших класних зборах і на засіданні піклувальної ради закладу був присутній батько. До школи учня приводив батько.
Батько ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належить йому на праві приватної власності. Згідно з характеристикою, наданою ОСББ «Острозького - 12» ОСОБА_2 веде здоровий спосіб життя, громадського порядку не порушує, комунікабельний, ввічливий. Скарг від сусідів на ОСОБА_2 не надходило. ОСОБА_2 , є фізичною особою - підприємцем, основний вид діяльності роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах. Також ОСОБА_2 перебуває на обліку в Рівненському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України в Рівненській області і отримує пенсію по інвалідності.
За результатами оцінки потреб сім`ї ОСОБА_2 , проведеного фахівцями Рівненського міського центру соціальних служб, складних життєвих обставин не виявлено, соціального супроводу сім`я не потребує.
У зв`язку з тим, що малолітній ОСОБА_5 перебуває за межами України, його думку про те з ким він хоче проживати, працівники Служби у справах дітей не з`ясували.
Питання про визначення місця проживання ОСОБА_5 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради 30 квітня 2025 року. На засіданні комісії був присутній батько дитини ОСОБА_2 та адвокат Виноградова-Мацнєва Є. В., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). 
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У справі, що переглядається спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , батьки якого не можуть дійти згоди щодо вирішення цього питання у позасудовому порядку. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надавши оцінку встановленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, урахувавши висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12 травня 2025 року № 08-01-803/25 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю, з якою він на час вирішення справи проживає за кордоном, дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання сина сторін з матір`ю.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 10 грудня 2025 року у справі № 288/2924/23.
Перевіривши доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого. 
У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, у яких предметом спору було позбавлення батьківських прав, зазначено, що відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
У справі, що переглядається у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій дослідили та надали відповідну оцінку висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12 травня 2025 року 
№ 08-01-803/25 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю на основі всіх зібраних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, та дійшли висновку про те, що такий висновок є обґрунтованим.
Зокрема, орган опіки та піклування встановив, що малолітній ОСОБА_5 проживає з матір`ю ОСОБА_1 за межами України. Вони забезпечені проживанням на необмежений період у населеному пункті Окржішки (Чеська Республіка). Дитина навчається на денній формі навчання у початковій школі цього населеного пункту. Батько ОСОБА_2 спілкується з сином засобами інтернет-зв`язку, відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 27 травня 2024 у справі № 569/17026/23 про забезпечення позову.
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради 30 квітня 2025 року був присутній ОСОБА_2 та адвокат Виноградова-Мацнєва Є. В., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 . 
За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не в праві здійснювати переоцінку доказів. 
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 зазначено, що суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їхніх думок і має гарантувати захист прав дитини.
У будь-якому судовому чи адміністративному провадженні стосовно прав дитини за статтею 8 Конвенції діти, здатні формулювати власні думки, мають достатньою мірою бути залучені до процесу прийняття рішення, їм повинна бути надана можливість бути почутими і висловити свою думку («М. і М. проти Хорватії» (M. and M. v. Croatia), 2015, § 181, «C проти Хорватії» (C v. Croatia), 2020, § 78, а щодо відповідних міжнародних інструментів див. рішення у справах «М.К. проти Греції» (M.K. v. Greece), 2018, §§ 91-92 і «C проти Хорватії» (C. v. Croatia), 2020, § 76).
Діти мають право висловлювати свою думку і бути почутими під час розгляду питань, що зачіпають їхні інтереси. Зокрема, в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними формулювати власну думку щодо свого спілкування з батьками, суди повинні надавати дедалі більшого значення їхнім поглядам та почуттям, а також їхньому праву на повагу до приватного життя («Н.Ц. та інші проти Грузії» (N.Ts. and Others v. Georgia), 2016, § 72).
Стаття 8 Конвенції не містить прямих процесуальних вимог, проте дитина повинна бути достатнім чином залучена до процесу прийняття рішень щодо її сімейного та приватного життя. Загальні принципи, спершу викладені в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» (Sahin v. Germany) [ВП], 2003, §§ 72-74 і «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany) [ВП], 2003, §§ 70 і 72, були розроблені для того, щоб надати дитині право висловлювати свою думку і бути почутою, з метою захисту її найкращих інтересів. Залежно від віку та рівня зрілості відповідної дитини для суддів можуть вважатися достатніми опитування експертами та подальші звіти, посилання на які містяться в рішеннях суду.
Що стосується дітей молодшого віку, які поки що не можуть сформулювати або висловити свої бажання, в таких ситуаціях вкрай важливо, щоб суди спиралися на висновки експертів для здійснення об`єктивної оцінки, беручи до уваги всі наявні в їхньому розпорядженні докази, того, чи потрібно заохочувати або підтримувати спілкування з батьком (матір`ю); суди повинні звертатися по експертні висновки щодо того, чи можна, враховуючи вік і рівень зрілості дітей молодшого віку, опитати їх у суді, у разі потреби за допомогою спеціаліста з дитячої психології («Невіш Каратау Пінту проти Португалії» (Neves Caratao Pinto v. Portugal), 2021, § 138; («Петров і X проти Росії» (Petrov and X v. Russia), 2018, § 108, («Зеліха Магомадова проти Росії» (Zelikha Magomadova v. Russia), 2019, § 116; рішення у справі «Чинта проти Румунії» (Cin?a v. Romania), 2020, §§ 53-54).
Із матеріалів справи відомо, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що їхній з відповідачем син ОСОБА_4 хоче проживати з нею. Заперечуючи стосовно зазначених обставин, ОСОБА_2 надав суду відеозаписи розмови позивачки з сином, а також психологічний висновок спеціаліста від 09 травня 2024 року, складений за результатами психологічного аналізу комунікативної діяльності та оцінки психоемоційного стану дитини, зафіксованого у відеозаписах. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказані докази дослідив, однак зважаючи на малолітній вік дитини, рекомендаційний характер указаного висновку, а також інші зібрані у справі докази та встановлені обставини, дійшов висновку про те, щонайкращим інтересам дитини відповідатиме визначення її місця проживання з матір`ю.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що при вирішенні питання щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Оскаржувані судові рішення такому висновку Верховного Суду не суперечать. ОСОБА_6 не надав суду доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з ним буде відповідати його найкращим інтересам, а також, що ОСОБА_12 не виконує своїх батьківських обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 зазначено, що створювані батьком протягом тривалого часу перешкоди для матері у вихованні та спілкуванні із сином руйнують його зв`язки із своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір.
За обставинами цієї справи ОСОБА_2 не довів, а суди не встановили факту вчинення йому позивачкою перешкод у спілкуванні з сином, ураховуючи, що у касаційній скарзі заявник посилається на те, що з 08 вересня 2023 року дитина постійно проживає з матір`ю за кордоном, однак він не втратив контакту із сином та постійно спілкується з ним засобами телефонного зв`язку. Зазначене підтверджується також і висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12 травня 2025 року № 08-01-803/25.
Верховний Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_2 про необхідність застосування моделі спільної фізичної опіки над сином, оскільки ні позивачка, ні відповідач таких позовних вимог не заявляли. 
Водночас колегія суддів Верховного Суду зауважує, що при істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дітей. Визначення на цьому етапі місця проживання дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків.
Обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити сторін, що їмпершочергово необхідно налагодити стосунки між собою, спільно приймати рішення щодо суттєвих питань виховання і розвитку дітей, керуючись при цьому найкращими інтересами дітей. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судом апеляційної інстанції, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник