Справа № 357/99/26
Провадження № 2/357/2690/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Бебешко М. М. ,
при секретарі – Примак А. М.,
За участі представника відповідача: Титаренко Н.Б.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

30 грудня 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 07 січня 2026 року, обґрунтовуючи тим, що 04 листопада 2015 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 008/2049235-СК про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до Заяви – договору №008/2049235-СК та паспорта споживчого кредиту Позивач надає Позичальнику грошові кошти на наступних умовах: Встановлена сума кредитного ліміту – 40 500, 00 грн.; Тип кредиту – кредитна лінія; Строк користування – 12 місяців з автоматичною пролонгацією на такий самий строк; Процентна ставка за користування кредитом: З 04.11.2015 по 19.12.2022 – 45,00 %. Цільове призначення кредиту - на споживчі потреби. Згідно з умовами вищезазначеної Заяви-договору, підписавши даний Договір Позичальник : акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті Банку: www.tascombank.com.ua , на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов Договору (з усіма змінами та доповненнями, які відбулися протягом дії цієї Заяви-договору); погодився з тим, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови щодо банківської кредитної картки та кредиту, що надаються мені у зв`язку із обраним Пакетом послуг, кредитним продуктом і приєднанням до Договору шляхом підписання цієї Заяви-договору, встановлюється відповідно до умов Договору та залежить від типу обраного ним Пакету послуг та кредитного продукту. Підписавши зазначену Заяву-договір №008/2049235-СК від 16.07.2018 року, Позичальник підтвердив достовірність відомостей, відображених в Заяві договорі, підтвердив факт ознайомленості, обізнаності та розуміння Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб зі всіма додатками до нього, надав свою згоду на те, що Кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку згідно внутрішніх нормативних документів Банку та надав свою пряму та безумовну згоду щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту. Умови вищезазначеного Кредитного договору Позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, що мало наслідком утворення заборгованості. Як наслідок, станом на 31.03.2025 року заборгованість за Заявою Договором №002/2049235-СК від 04 листопада 2015 року (кредитна заборгованість), становить 90067,78 грн., в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) – 40520,00 грн.; заборгованість по відсоткам (в т. ч. прострочена) – 49547,78 грн.
07.01.2026 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на розгляд судді Бебешко М.М. 
13 січня 2026 року після усунення недоліків судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання на 25 лютого 2026 року.
03 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача – адвоката Яресько Тараса Віталійовича, в якому зазначив, що Відповідач акцентує увагу, що виключно частково визнає позовні вимоги. Відповідач визнає факт укладення між ним та Позивачем Договору про комплексне банківське обслуговування та не заперечує факту користування ним кредитними коштами наданими в рамках кредитного ліміту. Водночас Відповідач категорично не згодний з розміром заборгованості за Кредитним договором висунутим Позивачем до стягнення зважаючи на наступне. Позивач обґрунтовує позов тим, що Відповідач підписала Заяву-договір №008/2049235-СК від 04.11.2015 про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідач не заперечує факту підписання цієї Заяви-договору, однак, заперечує вимоги про стягнення процентів, комісій та інших платежів, оскільки у підписаній Заяві-договорі відсутні погоджені сторонами умови щодо їх розміру та порядку нарахування, а, отже, відсутня належна договірна підстава для стягнення заявлених Позивачем процентів.
Окремо зазначили, що матеріали справи містять Додаток №1 до Заяви-договору №008/2049235-СК від 04.11.2015 (умови надання та обслуговування кредитної лінії), яким, зокрема, визначено, що кредитна лінія надана на споживчі цілі, строк дії ліміту кредитної лінії становить 365 днів з автоматичною пролонгацією на той самий строк, а перевагами вказаного кредиту визначено можливість багаторазового використання коштів у межах ліміту кредитної лінії та здійснення банком договірного списання коштів з рахунків позичальника з метою погашення заборгованості за кредитною лінією; відповідно до цього ж додатку кредит мав повертатися шляхом щомісячної сплати суми обов`язкового мінімального платежу (ОМП), розмір, порядок сплати та складові якого мали визначатися в Тарифах банку, а погашення заборгованості мало відбуватися шляхом договірного списання з поточного рахунку. За таких умов сам Додаток №1 не встановлює погодженої сторонами процентної ставки чи комісій як умов договору, а навпаки прямо прив`язує складові платежів та порядок їх визначення до Тарифів, які Позивачем як підписаний Відповідачем документ не надано, при цьому Заява-договір разом із Додатком №1 є фактично єдиними документами, що містять підпис Відповідача. При цьому графік платежів, наявний у Додатку №1 до Заяви-договору, згідно з приміткою до нього, є лише приблизним розрахунком за наперед заданими умовами, а саме: із датою надання кредитного ліміту 01.08.2015, сумою ліміту 10000 грн, процентною ставкою 47,22% та строком повернення 12 місяців. Наведений графік сформований за параметрами, які не відповідають умовам, на які посилається Позивач у позові як на умови кредитування Відповідача, і тому не може розцінюватися як підтвердження індивідуально погоджених сторонами умов договору, а має виключно орієнтовний, розрахунково-інформаційний характер. Додатково звертаємо увагу, що навіть зазначена у цьому орієнтовному графіку процентна ставка 47,22% не узгоджується зі способом нарахування процентів, який фактично застосовував кредитор за розрахунком заборгованості та випискою, оскільки проценти нараховувалися за іншою процентною ставкою, ніж наведена у графіку. За таких обставин графік не стосується умов кредитування Відповідача як індивідуально погоджених умов договору і є лише прикладом погашення заборгованості. У зв`язку з цим наведення в графіку показників, пов`язаних із вартістю кредиту, зокрема реальної річної процентної ставки, не може ототожнюватися з погодженням процентної ставки за користування кредитом, не визначає розміру процентів, не містить формули їх розрахунку чи порядку сплати, а тому не створює договірної підстави для нарахування і стягнення процентів у заявленому Позивачем розмірі. Разом з тим, Позивач додав до позову дві роздруківки Публічної пропозиції банку на укладення договору про комплексне обслуговування. У Заяві-договорі, на яку посилається Позивач, містяться положення про приєднання Відповідача до Публічної пропозиції та відкриття поточного рахунку, що подається Позивачем як підстава виникнення договірних прав та обов`язків. Водночас, Відповідач наголошує, що зазначені роздруківки не містять жодної дати чи іншої належної прив`язки, яка могла б допомогти їх ідентифікувати саме як той документ, з яким, за твердженням Позивача, ознайомлювався Відповідач при укладенні кредитного договору, вони не завірені належним чином навіть представником самого Позивача, невідомо, станом на який час сформовані такі документи та яке їх джерело походження, і вони не містять будь-яких підписів, які б вказували на ознайомлення Відповідача саме з цим за змістом документом. Сам факт надання двох різних текстів публічної пропозиції робить незрозумілим, до якої саме публічної пропозиції, на думку Позивача, приєдналася Відповідач, укладаючи Заяву-договір. Більш того, одна з таких пропозицій, датована 2017 роком у той час, коли договір укладено у 2015 році, а інша пропозиція взагалі не містить дати, і за таких обставин посилання Позивача на ці роздруківки як на підставу стягнення процентів є безпідставним. Роздруківка з сайту Позивача належним доказом погоджених умов кредитування бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, тоді як Відповідач не приєднувався до умов, доданих у вигляді таких роздруківок, не підписував їх, а при укладенні Заяви-договору йому не повідомляли зміст саме цього документа. 
Публічна пропозиція (як і документи, якими Позивач намагається обґрунтувати проценти та складові платежів), розміщена на офіційному сайті Позивача, неодноразово змінювалася самим АТ «ТАСКОМБАНК» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим кредитор міг додати до позовної заяви відповідні умови/тарифи у будь-яких редакціях, що є найбільш сприятливими для задоволення позову, тоді як Відповідач не підписував такі редакції і їх не визнає
Отже, надані Позивачем Публічна пропозиція та документи, якими він намагається обґрунтувати проценти і складові платежів, з огляду на їх мінливий характер, заперечення їх Відповідачем та відсутність підпису останньої на них, не можна вважати складовою кредитного договору ні щодо умов про проценти/комісії, ні щодо будь-яких інших встановлених ними правил, у тому числі щодо можливості застосування заходів, які збільшують вартість кредиту, якщо такі умови прямо не передбачені у підписаній Відповідачем Заяві-договорі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Таким чином, за відсутності в підписаній Заяві-договорі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісій чи інших платежів, а також за відсутності належних і допустимих доказів того, що Відповідач, підписуючи Заяву-договір, приєдналася саме до тих умов публічної пропозиції, на які посилається Позивач, відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з Відповідача будь-яких процентів чи комісій, а до стягнення може підлягати виключно сума фактично отриманих Відповідачем коштів, що підтверджується матеріалами справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 дійшла висновку, що якщо фактично отримані та використані позичальником кошти добровільно не повернуті банку, то, відповідно до частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, банк має право вимагати їх повернення через суд лише в частині фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, до стягнення може підлягати виключно сума фактично отриманого кредиту, з урахуванням уже здійснених Відповідачем погашень. Представником Відповідача було проведено контр-розрахунок на основі єдиного належного доказу, наданого Позивачем, — банківської виписки. У відповідному контр-розрахунку тіла кредиту за Заявою-договором, складеному за весь період спірних правовідносин, визначено фактичні обсяги отриманих і повернутих коштів. Так, як вбачається з Виписок та Контр-розрахунку, за період з 04.11.2015 року по 19.12.2022 року ОСОБА_1 отримала від Позивача 175496,51 грн тіла кредиту, що підтверджується банківськими виписками. За цей самий період, згідно з тими ж виписками, Відповідач повернула Банку 134976,51 грн. Таким чином, реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед Позивачем станом на 19.12.2022 року становить: 175496,51 грн – 134976,51 грн = 40520,00 грн.
Крім того, зазначив, що представництво інтересів Відповідача здійснював адвокат Яресько Тарас Віталійович на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.01.2026 року №26015
19.01.2026 року Відповідачем були сплачені кошти у розмірі 12000,00 грн. шляхом авансування, про що Відповідач отримав від адвоката Яресько Т.В. розрахункову квитанцію №19/01/26 від 19.01.2026 року, як це передбачено п.7.5 Додатку №1 до Документ сформований в системі «Електронний суд» 02.02.2026 9 Договору. 27.01.2026 року Адвокат Яресько Т.В. та Відповідач підписали Акт прийманняпередачі послуг №1 від 27.01.2026 року тим самим підтвердивши, що послуги адвокатом Яресько Т.В. були надані в повному обсязі.
Відповідач визнає позов частково в розмірі 40520,00 грн. На користь Відповідача, підлягає стягненню сума витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі: 12000,00 грн. * (100% - 44,98%) / 100% = 6602,40 грн.
Судове засідання 25 лютого 2026 року було відкладено на 23 квітня 2026 року для надання можливості представнику позивача подати до суду відповідь на відзив. 
Судове засідання, призначене на 24 квітня 2026 року було знято з розгляду та відкладено на 09 липня 2026 року, в зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. 
В судовому засіданні 09 липня 2026 року представник відповідача заперечила проти повного задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просила суд задовольнити позовні вимоги частково в частині заборгованості за тілом кредиту та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за ним, посилаючись на практику Верховного Суду в частині справ за позовними вимогами подібно категорії, ухваленими за кредитними договорами, отриманими у АТ КБ «ПриватБанк» Просила стягнути судові витрати по оплаті правничої допомоги. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився. У позовній заяві росив суд розглядати справу за його відсутності.
Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
04 листопада 2015 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено заяву –договір № 008/2049235-СК за умовами якої відповідач акцептувала Публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку https://tascombank.com.ua на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднується до умов договору .
Згідно з п. З розділу 1 Кредитного договору позичальник погодився з тим, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови щодо банківської кредитної картки та кредиту залежить від типу обраного пакету послуг та кредитного продукту. Позичальник надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку згідно внутрішніх нормативних документів банку. Підписанням даної заяви засвідчив про пряму і безумовну згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Позичальник засвідчив, що ознайомлений та погоджується з усіма умовами обслуговування та користування
Розділом 2 заяви передбачено, що строк дії кредитного ліміту за цією Заявою-договором становить 365 днів з автоматичною пролонгацією на такий самий строк.
Згідно Додатку № 1 до Заяви-договору - Умови надання та обслуговування кредитної лінії максимальний розмір кредитного ліміту кредитної лінії становить 100 000,00 грн. Процентна ставка за користування кредитною лінією встановлюється відповідно до діючих у Банку Тарифів та обраного позичальником пакету послуг.
Заяву-Договір № 008/2049235-СК підписано ОСОБА_1 власноручним підписом. 
Виписка по особовим рахункам кредитного договору 008/2049235-CK за період з 4.11.2015 по 31.03.2025 вбачається, що відповідач користувалась коштами в межах кредитного ліміту та частково погашала заборгованість, однак не в повному обсязі.
При вирішенні справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідач не заперечила факту укладення кредитного договору, користування коштами кредитного ліміту, однак заперечила щодо розміру заборгованості, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.
Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 008/2049235-СК від 04.11.2015 вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31.03.2025 становить 90067,78 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в тому числі прострочена) – 40520,00 грн.; заборгованості по відсотках (в тому числі прострочених) – 49547,78 грн.
Разом з тим, згідно Постанови Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 Верховний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Суд вважає, що в даній справі за позовом АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 містяться сході правовідносини до правовідносин, які виникли в справі № 342/180/17, оскільки позивачем так само не було надано доказів, що ОСОБА_1 погоджувала Публічну пропозицію АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб 
Так вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за договором в розмірі 49547,78 грн задоволенню не підлягає. 
Також суд приймає до уваги контр розрахунок, проведений представником відповідача, згідно якого за період з 04.11.2015 року по 19.12.2022 року ОСОБА_1 отримала від Позивача 175496,51 грн тіла кредиту, що підтверджується банківськими виписками. За цей самий період, згідно з тими ж виписками, Відповідач повернула Банку 134976,51 грн. Таким чином, розмір заборгованості ОСОБА_1 перед Позивачем станом на 19.12.2022 року становить: 175496,51 грн – 134976,51 грн = 40520,00 грн та який підлягає стягненню на користь позивача.
Отже, встановлено, що відповідач з умовами договору була ознайомлений, підписала договір № 008/2049235-СК від 04.11.2015, однак умови договору порушила.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, однак, позивачем не доведено, що відповідач була ознайомлена з Публічною пропозицією АТ «Таскомбанк», ознайомлена з умовами про розмір процентної ставки, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках в розмірі 49547,78 грн та задоволення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 40520,00 грн. 
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та стягненню заборгованості за тілом кредиту в розмірі 40520,00 грн.
Щодо судових витрат сторін суд зазначає наступне. 
Згідно ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2662,40 грн. 
Крім того, у відзиві представник відповідача заявив, що відповідачем було понесено витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн, які просив стягнути пропорційно розміру задоволених вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Згідно додаткової постанови Верховного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 923/560/17 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 зі справи N 922/445/19.
На підтвердження витрат на правничу допомогу надано: Договір про надання правничої допомоги від 19.01.2026 № 26015, Додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 26015 від 19.01.2026, Розрахункову квитанцію про отримання гонорару № 19/06/26 від 19.01.2026 на суму 12000,00 грн, Детальний опис робіт (наданих послуг) згідно Договору про надання правової допомоги № 26015 від 19.01.2026, Акт приймання-передачі послуг № 1 від 27.01.2026.
Відповідно до п.2 Додатку №1 до Договору: «Вартість послуг за домовленістю Сторін складає фіксований Гонорар у сумі 12000,00 грн
19.01.2026 року Відповідачем були сплачені кошти у розмірі 12000,00 грн. шляхом авансування, про що Відповідач отримав від адвоката Яресько Т.В. розрахункову квитанцію №19/01/26 від 19.01.2026 року, як це передбачено п.7.5 Додатку №1 до Договору.
27.01.2026 року Адвокат Яресько Т.В. та Відповідач підписали Акт приймання-передачі послуг №1 від 27.01.2026 року тим самим підтвердивши, що послуги адвокатом Яресько Т.В. були надані в повному обсязі
Акт про надання правничої допомоги від 13.04.2026, розрахунок витрат на правничу допомогу на підставі договору від 06.04.2026, складений 13.04.2026. 
Згідно додаткової постанови Верховного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 923/560/17 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 зі справи N 922/445/19.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Враховуючи те, що дана справа про стягнення заборгованості є справою незначної складності, провадження відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку, що визначена відповідачем сума понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн є необґрунтованою та є завищеною у контексті обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, досліджених та підготовлених доказів, обсягу нормативно-правових актів, використаних адвокатом та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг з розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу 12000,00 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн, відповідає критерію справедливості, розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та вчинених адвокатами дій.
Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, що становить 44,99% задавлених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір в розмірі 1089,79 грн.
Щодо витрат відповідача на правову допомогу, то стягненню підлягає сума витрат пропорційно розміру відмовлених вимог 55,01% , що становить 1650,30 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. 
Керуючись ст. 11, 205, 207, 526, 598, 599, 610, 612, 625-629, 634, 638, 639, 1046, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовну заяву Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № 008/2049235-СК від 04.11.2015 в розмірі 40520,00 грн (сорок тисяч п`ятсот двадцять грн 00 коп).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір в розмірі 1089,79 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1650,30 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Позивач: Акціонерне товариство «Таскомбанк». Місцезнаходження: вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, 01032. Код ЄДРПОУ: 09806443
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 . 

Суддя 	М. М. Бебешко