ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/3844/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року в адміністративній справі №160/3844/26 (головуючий суддя першої інстанції - Єфанова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 18.02.2026 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.05.2025 року: 
№1002939-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002938-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002937-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002935-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002932-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002930-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002929-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002927-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002918-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002916-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002915-2410-0462- НОМЕР_1 ;
№1002914-2410-0462-UA12020010000033698;
№1002909-2410-0462-UA12020010000033698;
№1002907-2410-0462-UA12020010000033698;
№1002906-2410-0462-UA12020010000033698;
№1002905-2410-0462-UA12020010000033698;
- визнати протиправним та скасувати рішення №0029871-1305-0436 від 16.09.2025 року про опис майна у податкову заставу;
- визнати право не сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельного на житлове і нерухоме приміщення, яке є у власності суб`єкта платника податку нерухомого майна ОСОБА_1 , за сумарною спільною площею 179,8 м2, тобто менш за встановленою пільгою у п/п «в» пункту 266.4.1 статті 266.4 ПКУ;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області вчинити дії щодо виключення з відповідних державних реєстрів (Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) записів про обтяження майна Позивача податковою заставою, внесених на підставі скасованого Рішення від 16.09.2025 року.
Одночасно із поданою до суду першої інстанції позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за номером №0029871-1305-0436 від 16.09.2025 року про опис майна у податкову заставу до набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування зазначеної заяви позивач вказав, що рішення про опис майна було прийняте 16.09.2025 року, а повідомлено йому про це надійшло лише 19.01.2026 року, що позбавило його права на своєчасний захист згідно статті 89 Податкового кодексу України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та прийняте нове рішення про задоволення вимог, зазначених у заяві про забезпечення позову щодо зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за номером №0029871-1305-0436 від 16.09.2025 року про опис майна у податкову заставу до набрання законної сили рішення суду у справі №160/3844/26.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача, оскільки оскаржуване рішення про опис майна від 16.09.2025 року є похідним від незаконних ППР, розгляд справи без зупинення цього рішення призведе до того, що майно позивача (включаючи паркомісце, яке взагалі не є об`єктом оподаткування за законом) буде незаконно перебувати під обтяженням протягом усього часу розгляду справи у суді.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 312 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 28.05.2026 року по 15.06.2026 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позов та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Проте, сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не доведено у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за його заявою.
Як вже зазначалось вище, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.
Позивачем таки мотивів чи доказів не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Судом першої інстанції правильно визначено, що під час розгляду даної заяви про забезпечення позову не встановлено, що вона не відповідає вимогам статті 152 КАС України, зокрема:
- не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову;
- не містить захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду заяви позивача про забезпечення позову, заявник не довів та документально не підтвердив обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, як і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі. 
Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року в адміністративній справі №160/3844/26 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року в адміністративній справі №160/3844/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко