КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа № 369/5743/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8370/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І. 
при секретарі Самойлік А.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області (суддя Янченко А.В.) від 9 лютого 2026 року про відмову у забезпеченні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини, 
установив: 

у квітні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, під час яких у них народився син ОСОБА_4 .
Позивачка зазначала, що майже відразу після народження дитини шлюбні відносини з відповідачем були припинені, батько дитини бере участь у вихованні сина шляхом періодичних побачень, однак, з приводу графіку побачень у них виник спір, який вирішується судом.
Позивачка посилалася на те, що відповідач заперечує проти того, щоб син проживав разом з матір`ю, тому вона вважає, що в інтересах сина буде визначити його місце проживання разом з нею.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати місце проживання дитини разом з батьком, посилаючись на те, що він має змогу забезпечити сина всім необхідним.
У січні 2026 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення зустрічного позову шляхом зупинення виконання рішення виконавчого комітету Боярської міської ради № 9/71 від 18 грудня 2025 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю до прийняття Києво-Святошинським районним судом Київської області судового рішення в даній справі; заборонити ОСОБА_2 та будь-яким третім особам вчиняти дії щодо зміни фактичного місця проживання з батьком малолітнього ОСОБА_3 до прийняття судом рішення у даній справі.
Мотивуючи подану заяву, ОСОБА_1 посилався на те, що18 грудня 2025 року 

виконавчим комітетом Боярської міської ради прийнято рішення № 9/71, яким виключено конкретну адресу проживання дитини з матір`ю. це рішення дозволяє матері ОСОБА_2 фактично переховувати дитину в будь-якому місці України або за кордоном.
ОСОБА_1 вважав, що ризик того, що матір зникне з дитиною, є обґрунтованим і доведеним її минулою поведінкою, він неодноразово повідомляв спецлінію «102» щодо зникнення малолітнього сина ОСОБА_5 , без його погодження змінювала місце проживання дитини, обмежувала його право на спілкування з сином.
ОСОБА_1 зазначає, що з грудня 2023 року син проживає разом з ним, він боїться матір ОСОБА_2 та категорично відмовляється від спілкування з нею та від зустрічей, тому зупинення дії рішення органу опіки запобігає примусовій зміні місця проживання дитини.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 лютого 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на необґрунтованість висновків суду, не врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 4 червня 2025 року у справі № 759/11905/23, згідно яких заборона зміни місця проживання малолітньої дитини, яка зараз постійно проживає з батьком до моменту вирішення спору про визначення місця проживання дитини є доцільним та співмірним заходом забезпечення позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.
ОСОБА_1 зазначає, що суддя перерахував надані ним докази наявності очевидної небезпеки: відкриття кримінальних проваджень за фактом домашнього насильства з боку відповідачки, ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2026 року, якою встановлено, що факти насильства щодо дитини з боку матері потребують належного розслідування і безпідставно ігнорувалися, факт того, що дитини вже понад два роки стабільно проживає з батьком і будь-яка спроба зміни цього стану на підставі дефектного рішення виконкому призведе до непоправної шкоди психіці малолітньої дитини, висновки судово-психологічних експертиз, якими встановлено сформовану безпечну прив`язаність до батька та порушену прив`язаність до матері, що характеризується почуттям страху і небезпеки та емоційним відторгненням, а її поведінкові прояви мають деструктивний характер з ознаками психологічного та фізичного насильства щодо малолітнього ОСОБА_5 , а примусова зміна середовища завдасть дитині тяжкої психотравми, проте, не надав їм жодної правової оцінки и не навів мотивів їх відхилення.
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції проявив надмірний процесуальний формалізм та проігнорував пряму норму ЦПК та обов`язкові висновки Верховного Суду, залишив дитину беззахисною перед загрозою силового вилучення, не врахував, що зупинення дії рішення органу опіки є спеціальним видом забезпечення позову, передбаченим законом, а рішення виконкому № 9/71 від 18 грудня 2025 року кардинально змінює правовий статус дитини, виключаючи конкретну адресу проживання, що створює умови для чергового викрадення дитини матір`ю.
ОСОБА_1 посилається на те, що суд проігнорував практику Верховного Суду, згідно якої зупинення актів місцевого самоврядування є сімейних справах є ефективним механізмом існуючого стану речей на період судового розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Чернецька Г.М. просить у її задоволенні відмовити, ухвалу судді залишити без змін, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.
Представник ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 вже неодноразово 

подавав заяви про забезпечення позову, намагаючись усунути мати від її дитини.
Представник ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 викрав дитину, не виконує жодної ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області про забезпечення позову, чинить перешкоди матері у спілкуванні з дитиною, переховується з дитиною, знаходиться у розшуку, оскільки ухиляється від мобілізації.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с. 212 т.2), у судове засідання не з`явився, клопотання про його відкладення не подав.
Третя особа: служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, будучи належним чином повідомленою про дату, місце і час розгляду апеляційної скарги (с.с.215 т.2), свого представника у судове засідання не направила.
Враховуючи положення статті 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивача за зустрічним позовом та представника третьої особи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представника - адвоката Чернецької Г.М., які заперечували проти апеляційної скарги, вивчивши копії матеріалів справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
9 березня 2023 року служба у справах дітей Боярської міської ради надала висновок № 7/25 про доцільність визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 18 грудня 2025 року № 9/71 рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 9 березня 2023 року № 7/25 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 » виключивши з назви рішення та з п. 1 адресу місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в новій редакції: 1.1. Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . 1.2. Затвердити висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_2 (зазначено мовою оригінала).
У рішенні зазначено, що воно надано, зокрема, на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025 року про витребування від служби у справах дітей Боярської міської ради висновку щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом зупинення дії виконання рішення Виконавчого комітету Боярської міської ради № 9/71 від 18.12.2025 про визначення місця проживання дитини з матір`ю до прийняття Києво-Святошинським районним судом Київської області судового рішення у даній справі, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.
Суд першої інстанції також зазначив, що посилання заявника на положення ч. 3 ст. 159 Сімейного кодексу України, як підстави для зупинення виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору, є помилковими, оскільки даний захід може бути застосований судом під час вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з 

батьків, хто проживає окремо від неї, в той час як предметом розгляду у справі № 369/5743/23 є спір щодо визначення місця проживання дитини.
Переглядаючи ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.
Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК; а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник з сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є 

достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.
Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Подібні правові висновки сформульовані також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21.

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
З наданих апеляційному суду документів вбачається, що рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 9 березня 2023 року № 7/25 затверджено висновок про доцільність визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний висновок був наданий на звернення ОСОБА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 18 грудня 2025 року № 9/71 внесені зміни у зазначене рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області в частині виключення з висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 зазначення конкретного місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 . При цьому з тексту рішення вбачається, що висновок був наданий у зв`язку із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025 року про витребування висновку щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , тобто у порядку статті 19 СК України.
За таких обставин, вказаний висновок виконавчого комітету Боярської міської ради не підлягає окремому виконанню, як помилково зазначає ОСОБА_1 , а наданий для врахування судом при вирішенні спору між сторонами про визначення місця проживання їх дитини ОСОБА_3 , тому зазначене рішення не може бути зупинене у порядку забезпечення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував висновків 

Верховного Суду, викладених у постанові від 4 червня 2025 року у справі № 759/11905/23, згідно яких заборона зміни місця проживання малолітньої дитини, яка зараз постійно проживає з батьком до моменту вирішення спору про визначення місця проживання дитини є доцільним та співмірним заходом забезпечення позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому, є необґрунтованими, оскільки у рішенні виконавчого комітету Боярської міської ради № 9/71 від 18 грудня 2025 року не зазначено про зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суддя не врахував надані ним докази наявності очевидної небезпеки з боку ОСОБА_2 , а примусова зміна середовища завдасть дитині тяжкої психотравми, є безпідставними, так як зазначені ОСОБА_1 докази підлягають оцінці судом при розгляді справи по суті заявлених вимог та при прийнятті судового рішення, а у рішенні виконавчого комітету Боярської міської ради № 9/71 від 18 грудня 2025 року не зазначено про примусову зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
Доводи ОСОБА_1 , що суд першої інстанції проявив надмірний процесуальний формалізм та проігнорував пряму норму ЦПК та обов`язкові висновки Верховного Суду, залишив дитину беззахисною перед загрозою силового вилучення, не врахував, що зупинення дії рішення органу опіки є спеціальним видом забезпечення позову, передбаченим законом, а рішення виконкому № 9/71 від 18 грудня 2025 року кардинально змінює правовий статус дитини, виключаючи конкретну адресу проживання, що створює умови для чергового викрадення дитини матір`ю, колегія суддів вважає надуманими, оскільки у зазначеному рішенні не вирішувалося питання про правовий статус дитини, а надання пропозиції стосовно розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання дитини є прямим обов`язком органу опіки та піклування.
Посилання ОСОБА_1 про не врахування судом висновків Верховного Суду щодо зупинення дії рішення органу опіки та піклування під час розгляду спору судом, спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, у якій правильно зазначено, що правові висновки Верховного Суду стосувалися розпоряджень органу опіки та піклування, якими визначалися способи участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною, а даний спір виник з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову шляхом зупинення виконання рішення виконавчого комітету Боярської міської ради про внесення змін до рішення про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права при розгляді заяви про забезпечення позову, тому правових підстав для скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлено. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 лютого 2026 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до 

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт 

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук