Справа № 127/3993/26
Провадження 2/127/1116/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування.
Позовні вимоги мотивовано тим, що Староміський районний суд м. Вінниці 20.10.2010 ухвалив рішення у справі № 2-1199/10, яким вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/035-43/40770 від 03.02.2006 у розмірі 967100,61 грн.
Позивач зазначає, що з моменту набрання рішенням законної сили вчинялися дії щодо примусового виконання цього рішення, однак рішення не було виконане.
Позивач також зазначає, що право вимоги за кредитним договором № 014/035-43/40770 від 03.02.2006 первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги № 114/39-ДГ від 26.05.2017.
Позивач вказує, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 25.07.2024 змінило найменування на ТОВ «Він Фінанс», код ЄДРПОУ 38750239 залишився тим самим.
За твердженням позивача, рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10 не виконувалося відповідачем у період з 23.02.2019 по 23.02.2022.
У зв`язку із цим позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Він Фінанс» збитки як відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-1199/10 у розмірі 86959,57 грн, судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування. Суд постановив проводити розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву та наслідки його неподання.
Відповідач подав до суду письмову заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач послався на те, що виконавчий лист у справі № 2-1199/10 не був пред`явлений до виконання у встановлений законом строк, а ухвалою суду від 10.04.2019 відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку для його пред`явлення до виконання.
До заяви відповідач додав копію ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 10.04.2019 у справі № 127/2-1199/10.
Будь-які інші заяви по суті справи, докази чи клопотання від учасників справи на адресу суду не надходили.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Староміський районний суд м. Вінниці 20.10.2010 ухвалив рішення у цивільній справі №2-1199/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції до ОСОБА_1 та іншої особи про стягнення боргу за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до зазначеного рішення, суд стягнув із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/035-43/40770 від 03.02.2006 у загальному розмірі 122272,31 доларів США, що в еквіваленті станом на 25.06.2010 за курсом НБУ становило 967100,61 грн, а також судові витрати, в тому числі за рахунок заставного майна згідно з договором іпотеки від 03.02.2006.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2018 у справі № 127/2-1199/10 замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у виконавчому листі № 2-1199/10. Суд установив, що 26.05.2017 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклало з ПАТ «Комерційний індустріальний банк» договір відступлення права вимоги № 114/39, а цього ж дня ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклало з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір відступлення права вимоги № 114/39-ДГ, за яким до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за кредитним договором № 014/035-43/40770 від 03.02.2006.
У цій же ухвалі суд зазначив, що Староміський районний суд м. Вінниці 23.12.2011 видав виконавчі документи за рішенням від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10.
Відповідно до наказу № 55-к від 25.07.2024, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейменовано з 25.07.2024 у ТОВ «Він Фінанс». Код ЄДРПОУ товариства залишився 38750239.
Разом з тим у матеріалах справи міститься копія ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 10.04.2019 у справі № 127/2-1199/10, провадження № 6/127/879/18, яка набрала законної сили 26.04.2019.
Зазначеною ухвалою суд розглянув заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», первісного стягувача ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та боржника про видачу дубліката виконавчого листа № 2-1199/10 від 23.12.2011 і поновлення строку для його пред`явлення у цивільній справі № 127/2-1199/10.
Ухвалою від 10.04.2019 встановлено, що 23.12.2011 за рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 було видано виконавчий лист № 2-1199/10 про стягнення боргу. У виконавчому листі зазначено, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання становить три роки.
Також ухвалою від 10.04.2019 встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа №2-1199/10 до виконання закінчився 23.12.2014, тобто ще до заміни стягувача ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2018.
Тому суд дійшов висновку, що пропущений строк є значним і поновленню не підлягає, а тому у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку для його пред`явлення до виконання відмовив.
Позивач у цій справі заявив до стягнення 86959,57 грн як збитки у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-1199/10.
Відповідно до розрахунку, який міститься у позовній заяві, позивач фактично визначив заявлену суму як 3 % річних, нараховані за період з 25.02.2019 по 23.02.2022, виходячи із суми заборгованості 285095,34 грн, а саме: за період з 25.02.2019 по 31.12.2019 - 24641,19 грн, за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 - 29013,02 грн, за період з 01.01.2021 по 23.02.2022 - 33305,36 грн, всього - 86959,57 грн.
Суд надає правову оцінку встановленим обставинам та застосовує такі норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Відповідно до підпункту 17.4 пункту 17 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів, посадових осіб - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона, боржник, зобов`язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23, провадження № 14-63цс25, вирішувала питання щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема щодо нарахування 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням за обставин, коли стягувач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і суд у поновленні цього строку відмовив.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виконавче провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що за межами строку пред`явлення виконавчого документа до виконання виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання цього рішення, якщо такий строк не було поновлено судом у встановленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то у разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу, а рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що у такому випадку судове рішення про стягнення боргу за загальним правилом не припиняє самого зобов`язання у матеріально-правовому сенсі, оскільки борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати, а добровільне його виконання боржником не буде безпідставно набутим майном. Однак реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Велика Палата Верховного Суду окремо наголосила, що така ситуація не є застосуванням позовної давності у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а у відповідних правовідносинах уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Разом з тим втрата права на примусове виконання судового рішення та припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову суду у його поновленні свідчить про неможливість захисту такої вимоги у примусовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова суду в поновленні строку означає остаточність правової ситуації, відсутність подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення до виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі та може бути виконаним добровільно боржником. Однак таке зобов`язання є тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог, щодо яких вичерпана можливість стягнення у примусовому порядку за судовим рішенням, не можна застосовувати правила ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за протилежного підходу після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу та припинення можливості його реалізації кредитор зберігав би можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечило б принципу правової визначеності.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.09.2021 у справі № 759/4755/19, за змістом яких кредитор мав право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, навіть за умов пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови суду в поновленні цього строку.
Застосовуючи зазначені норми права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду до встановлених обставин цієї справи, суд враховує таке.
Позивач не заявив вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/035-43/40770 від 03.02.2006, оскільки така заборгованість уже була предметом судового розгляду і стягнута рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10.
Предметом цього позову є вимога про стягнення з відповідача 86959,57 грн як відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-1199/10.
Тому суд оцінює не факт існування рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010, а з`ясовує чи довів позивач наявність правових підстав для нового майнового стягнення з відповідача саме за невиконання цього рішення у заявлений позивачем період.
Суд враховує, що рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10 набрало законної сили та є обов`язковим. Сам по собі факт набрання рішенням законної сили не є спірним.
Суд також враховує, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2018 ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» замінено як стягувача у виконавчому листі № 2-1199/10, а надалі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» змінило найменування на ТОВ «Він Фінанс».
Водночас перехід до позивача прав стягувача не означає, що до нього перейшло право у більшому обсязі або з кращими процесуальними можливостями, ніж існували у первісного або попереднього стягувача.
До нового кредитора переходять права у тому обсязі і на тих умовах, які існували на момент переходу права. Тому позивач набув право вимоги з урахуванням усіх обставин, які вже існували щодо можливості примусового виконання рішення суду.
Суд установив, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.04.2019 у справі № 127/2-1199/10 встановлено факт пропуску строку пред`явлення виконавчого листа № 2-1199/10 до виконання.
Цією ухвалою встановлено, що виконавчий лист № 2-1199/10 видано 23.12.2011, строк його пред`явлення до виконання становив три роки, а тому закінчився 23.12.2014, тобто ще до заміни стягувача ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2018.
Ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10.04.2019 набрала законної сили 26.04.2019.
Отже, встановлені цією ухвалою обставини щодо пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відсутності підстав для поновлення такого строку та відмови у видачі дубліката виконавчого листа мають значення для цієї справи.
Суд враховує, що заявлений позивачем період нарахування 3 % річних охоплює період після спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та після ухвалення судом рішення про відмову в поновленні цього строку і видачі дубліката виконавчого листа.
Тому у заявлений позивачем період право на примусове виконання рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10 уже було остаточно втрачене.
Позивач не довів, що у заявлений ним період існував чинний виконавчий документ, який міг бути пред`явлений до примусового виконання, або що строк пред`явлення такого виконавчого документа до виконання був поновлений у встановленому законом порядку.
Навпаки, матеріали справи підтверджують, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.04.2019 у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачі дубліката виконавчого листа відмовлено.
За змістом позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача кошти не за первісним кредитним договором як самостійну непогашену заборгованість, а як відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-1199/10.
Водночас правова можливість примусового виконання саме цього рішення суду вже припинилась через пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмову суду у поновленні такого строку.
Тому вимога позивача про стягнення 86959,57 грн є похідною від основної грошової вимоги, можливість примусового виконання якої за судовим рішенням уже вичерпана.
Суд враховує, що в цій справі не застосовує наслідки спливу позовної давності, оскільки відповідної заяви сторони не подали. Правова оцінка суду ґрунтується не на позовній давності, а на втраті позивачем права на примусове виконання судового рішення у справі № 2-1199/10 через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмову суду у поновленні цього строку.
Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що така ситуація не є застосуванням позовної давності у класичному розумінні, оскільки право стягувача вже було підтверджене судовим рішенням. Однак вимога, щодо якої остаточно втрачена можливість примусового виконання, позбавлена примусового захисту, а до неї не застосовуються правила ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Заявлення нового позову про стягнення 3 % річних як відповідальності за невиконання рішення суду, право на примусове виконання якого вже втрачено, фактично створювало б можливість обійти правові наслідки пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Такий підхід суперечив би принципу правової визначеності, оскільки боржник після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та після відмови суду у його поновленні має право розраховувати на стабільність правової ситуації та відсутність загрози нового примусового стягнення похідних сум за рішенням, яке вже не може бути виконане примусово.
Суд наголошує, що відмова у задоволенні цього позову не означає припинення матеріально-правового зобов`язання у тому розумінні, що боржник не може виконати його добровільно. Однак таке зобов`язання втратило ознаку примусової реалізації, оскільки право на примусове виконання судового рішення втрачено остаточно.
Сам факт існування рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.10.2010 у справі № 2-1199/10 і факт переходу права вимоги до ТОВ «Він Фінанс» не доводять наявності у позивача права на стягнення з відповідача нової суми у розмірі 86959,57 грн за період, коли право на примусове виконання основного рішення вже було втрачене.
Крім того, суд враховує, що позивач здійснив розрахунок 3 % річних виходячи із суми 285095,34 грн, однак матеріали справи не містять належних доказів того, що саме ця сума була фактичним залишком невиконаного грошового зобов`язання у заявлений період.
З огляду на встановлені обставини, положення Закону України «Про виконавче провадження», ст. 625 ЦК України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.
Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 86959,57 грн як відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-1199/10.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування, судові витрати позивача зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню з відповідача та залишаються за позивачем.
Керуючись ст. 12, 13, 18, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354, 431, 433, підпунктом 17.4 пункту 17 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, ст. 1, 4, 12 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 11, 509, 599, 625 ЦК України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя           В. В. Горбатюк