СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Харків Справа № 922/372/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» (вх. № 909 Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» ( 49089, м. Дніпро, вул. Шепарда Алана, буд. 14, секція 3, кв. 96; код ЄДРПОУ 41795971)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (64107, Харківська обл., Лозівський р-н., м. Первомайський, вул. Бугайченка, буд. 38 кім. 31а; код ЄДРПОУ 37706791)
про стягнення 349 228,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістік Групп» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (далі - відповідач) 349228,77 грн, з яких: 319950,82 грн - основного боргу; 24941,94 грн - пені; 2413,74 грн - 3% річних; 1922,27 грн - інфляційних втрат. 
Позов обґрунтовано з посиланням на порушення відповідачем умов договору поставки від 03.10.2024 № ІЛГ-389 щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений товар.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп»: 269947,36 грн - основного боргу; 21 586,91 грн - пені; 2089,06 грн - 3% річних; 1621,85 грн - інфляційних втрат; 3542,93 грн - витрат по сплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Суд першої інстанції встановив, що видаткові накладні № 1480 від 16.09.2025, № 1485 від 17.09.2025, 1488 від 17.09.2025, № 1492 від 09.03.2025 підписані представниками позивача та відповідача, що в свою чергу свідчить про узгодженість сторонами факту поставки у належний спосіб. Зазначене підтверджує факт здійснення поставки позивачем за цими видатковими накладними на загальну суму 269 947,36 грн. Разом з тим, відповідачем було пропущено строк оплати за поставлений товар, а тому позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції визнав обґрунтованими.
Водночас судом першої інстанції відмовлено в оскаржуваній частині (53 983,59 грн), оскільки суд дійшов висновку, що надані позивачем товарно-транспортні накладні та додані до них експерс-накладні ТОВ «Нова Пошта» в розумінні ст. 73, 76-78 ГПК України не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми доказами фактичної передачі товару відповідачу. З огляду на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту поставки за видатковими накладними № 1504 та № 1505 від 02.10.2025, які не підписані відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 50 003,46 грн за цими видатковими накладними. У зв`язку з даними обставинами, суд першої інстанції зменшив суму пені з 24 941,94 грн до 21 586,91 грн, 3% річних з 2413,74 грн до 2089,06 грн та суму інфляційних втрат з 1922,27 грн до 1621,85 грн. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі №922/372/26 в частині відмови в стягненні з ТОВ «С-Транс Авто» на користь ТОВ «Імпорт Логістик Групп» заборгованості у розмірі 53 983,59 грн, яка складається з: 50 003,46 грн – сума основного боргу; 3355,03 грн – пеня; 300,42 грн – інфляційні втрати; 324,68 грн – 3 % річних, задовольнивши позовну заяву в цій частині в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає таке:
- позивачем надано докази на підтвердження реальності здійснення поставки: податкові накладні з квитанцією про їх реєстрацію, видаткові накладні (підписані односторонньо), рахунки на оплату, Договір поставки, товарно-транспортні накладні з ТОВ «Нова пошта», які у сукупності підтверджують факт поставки Позивачем товару Відповідачу;
- стосовно експрес-накладних №20400481260708 та №20400481260104 ТОВ «Нова пошта» апелянт звертає увагу, що відправником згідно їх змісту зазначено саме ТОВ «ІМПОРТ ЛОГІСТІК ГРУПП», отримувачем саме ТОВ «С-ТРАНС АВТО», номер телефону контактної особи-отримувача є офіційний номер телефону ТОВ «С-ТРАНС АВТО»;
- відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та жодним чином не заперечував отримання товару за спірними видатковими накладними;
- згідно переписки месенджера «Viber», Відповідачем зазначено адресу саме м. Корець, Ровенської обл. Переписка також здійснювалася саме з офіційного контактного номеру Відповідача. Крім того, за попередніми поставками товару поставка поштовим перевізником ТОВ «Нова пошта», видаткові накладні за якими є підписаними, також здійснювалися на адресу ТОВ «С-ТРАНС АВТО» м. Корець, Ровенської обл.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» на рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» на рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без виклику учасників справи. Відповідачу встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів апелянтові. Витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/372/26.
08.05.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/372/26.

Щодо прийняття доказів на стадії апеляційного розгляду.
Апелянтом до скарги долучено докази, що не досліджувалися судом першої інстанції під час розгляду позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп». 
Так апелянтом надано наступні документи:
- ТТН до рахунку №1875;
- ТТН до рахунку №1876 від 15.09.2025;
- два скриншоти переписки між позивачем і відповідачем з месенджера «Viber», де сторони узгоджують адреси поставки товару.
До вказаних доказів скаржником не подано клопотання про долучення нових доказів. Відповідне клопотання відсутнє і в тексті апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, норми процесуального права, зокрема, положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 зі справи № 909/722/14.
Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи № 916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи № 909/965/16, від 26.02.2019 зі справи № 913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку – позивача).
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Зважаючи на вищезгадані норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не обґрунтовано і не надано переконливих доказів, що свідчили про наявність дійсних перешкод для подання долучених до апеляційної скарги доказів у суді першої інстанції.
Колегія суддів наголошує, що апеляційний суд не має приймати докази, які не були предметом розгляду місцевим господарським судом, якщо не встановлено винятковості випадку для прийняття таких доказів, у розумінні вищезазначених положень ГПК України, із підтвердженням цього документально.
З огляду на зазначене, Східний апеляційний господарський суд відмовляє у прийнятті додаткових доказів, що долучені до апеляційної скарги.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила такі обставини справи.
Між позивачем, як постачальником та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № ІЛГ-389 від 03.10.2024 (далі – договір).
Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник на підставі письмово узгоджених і затверджених сторонами додатків (Специфікацій) та/або супровідних бухгалтерських документів, що є невід`ємною частиною договору, зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товари, що визначені у додатках (Специфікаціях) та/або супровідних бухгалтерських документах (надалі — «товар»), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього ціну, узгоджену сторонами у відповідному додатку (Специфікації) та/або супровідних бухгалтерських документах.
Згідно з п. 1.2 договору найменування, асортимент, кількість, ціна товару визначаються сторонами в додатках (Специфікаціях) та/або в супровідних бухгалтерських документах, які з моменту їхнього підписання сторонами є невід`ємною частиною цього договору.
Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що ціна товару, що поставляється по цьому договору, визначається у відповідному додатку (Специфікації) та/або в супровідних бухгалтерських документах та містить у собі всі витрати, пов`язані с завантаженням, пакуванням і маркуванням товару, а якщо умови передбачають доставку товару покупцю - перевезенням товару.
Оплата товару, передбачена цим договором, здійснюється шляхом прямого безготівкового переказу коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі (пункт 2.4 договору).
Відповідно до п.п. 2.5-2.6 договору загальна сума цього договору складається з суми вартості партій товару, поставлених постачальником протягом строку дії цього Договору.
Якщо інші умови не вказані в специфікації та/або в бухгалтерських супровідних документах оплата товару за цим договором, здійснюється покупцем шляхом перерахування оплати у розмірі 100 % вартості товару, передбаченої у специфікації та/або в бухгалтерських супровідних документах, протягом 30-ти (тридцяти) днів, наступних за днем відвантаження товару.
Пунктом 2.7 договору сторони передбачили, що оплата є такою, що відбулася, з моменту зарахування відповідних коштів на банківський рахунок постачальника в повному обсязі.
Згідно з п. 3.2 договору, якщо інше окремо не погоджено сторонами, поставка товару здійснюється на умовах EXW за адресою: м. Дніпро, пр. Богдана Хмельницького, 154.
Відповідно до п. 3.4 договору, покупець не пізніш ніж за один робочий день до дати відвантаження повинен надати постачальнику інформацію необхідну для заповнення транспортної документації (ТТН), зокрема П.І.Б. та номер посвідчення водія, державний номер транспортного засобу, пункт розвантаження, параметри автомобіля (довжина, ширина, висота) тощо.
Датою виконання Постачальником зобов`язання з передачі Товару (партії Товару) Покупцю вважається дата підписання Покупцем видаткової накладної (акту прийому-передачі Товару). Разом з Товаром Покупцю надається видаткова накладна (акт прийому-передачі Товару), а також інші документи, якщо їх передача передбачена цим Договором або чиним законодавством (пункт 3.5 договору).
Пункт 3.8 договору встановлює, що у момент передачі товару постачальник передає покупцю:
- оригінал видаткової накладної в 2-ох примірниках, один з яких після підписання покупцем, повертається постачальнику;
- у разі перевезення товару із залученням перевізника (оператора поштового зв`язку) - товарно-транспортну накладну або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару (квитанція, декларація тощо);
- копію Сертифіката відповідності Товару, а у випадках якщо це обумовлено характеристикою конкретного Товару та Специфікацією, - технічну документацію на відповідний Товар.
Відповідно до п. 3.9 договору, покупець, підписуючи документ про передачу товару (видаткову накладну, товарно- транспортну накладну або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару від постачальника або перевізника), виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із постачальником та позбавляється права заявляти претензії, щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною попередній домовленості із постачальником. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від постачальника або перевізника покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи на товар. Приймання товару за якістю здійснюється покупцем у строк не більше п`яти днів з моменту його відвантаження.
Відповідно до п. 4.8 договору, покупець вправі відмовитися від приймання та оплати товару, поставленого постачальником, а якщо він вже оплачений - вимагати в установленому порядку повернення сплачених сум, а постачальник, відповідно, зобов`язаний надати належний товар, або безоплатно усунути недоліки товару у наступних випадках:
- у разі поставки товару, який не відповідає умовам цього договору щодо якості, комплектності,
- у випадку поставки товару непередбаченого договором (Специфікацією);
- у випадку поставки товару з товаросупровідними документами, які не відповідають товару, законодавству України.
Згідно з п.п. 6.1-6.2 договору, у разі невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором така сторона несе відповідальність згідно з умовами цього договору та законодавством України.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до п. 6.3 договору, за порушення строків виконання зобов`язань з винної сторони на користь іншої сторони стягується неустойка у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми невиконаного зобов`язання, але не більше його вартості. У разі відсутності вартості зобов`язання сторони домовились використовувати вартість товарів, який підлягає поставці, який безпосередньо пов`язаний з таким зобов`язанням.
Відповідно до п.п. 11.5-11.6, 11.7 договору, сторони погодили, що усі повідомлення, передбачені цим договором, повинні направлятися в письмовій формі, і вважатимуться переданими належним чином, якщо вони направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або кур`єром та отримані адресатом. 
Датою направлення повідомлення вважається дата штемпеля поштового відомства місця відправлення про прийняття листа, або дата направлення повідомлення, підтверджена документом, характерним для даного способу відправлення повідомлення.
Сторони домовились, що направлення документів, які виникають під час виконання Договору може здійснюватися у вигляді електронних документів із застосуванням до них кваліфікованого електронного підпису та печатки (далі - КЕП).
Сторони також погодились, що передача інформації та/або документів (їх копій) може здійснюватися за допомогою будь-яких додатків-месенджерів, які дозволяють відправляти повідомлення, здійснювати відео і голосові дзвінки через інтернет (Viber, WhatsApp, Telegram тощо). Документи, передані Сторонами цього Договору зазначеними засобами комунікації на виконання умов цього Договору, до моменту передачі оригіналів документів мають юридичну силу для Сторін у тому випадку, якщо відсутні розумні сумніви в справжності волевиявлення іншої сторони на виконання цього Договору у сторони, якій адресуються такі документи електронним зв`язком, за умови, що така сторона діє розумно, обачно і обережно. Обов`язок передати оригінали документів покладається на сторону-відправника протягом трьох календарних днів з моменту відправки документів стороні-одержувачу.
Як зазначає позивач, він належним чином виконав умови наведеного договору щодо поставки товару відповідачу, однак останній свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару в повному обсязі не виконав.
Зокрема, за твердженням позивача, відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків станом за період 01.01.2025 – 19.11.2025, заборгованість відповідача перед позивачем складає 319950,82 грн та підтверджується підписаними з обох сторін видатковими накладними, а саме: 
- видаткова накладна № 1480 від 16.09.2025 на суму 103 916,00 грн; 
- видаткова накладна № 1485 від 17.09.2025 на суму 70 031,40 грн; 
- видаткова накладна № 1488 від 17.09.2025 на суму 5 000,00 грн; 
- видаткова накладна № 1492 від 09.03.2025 на суму 90 999,96 грн. 
В той же час відповідачем не підписані, наступні видаткові накладні, за якими, як стверджує позивач, також відбувалася поставка товару: 
- видаткова накладна № 1504 від 02.10.2025 на суму 44 000,00 грн; 
- видаткова накладна № 1505 від 02.10.2025 на суму 6 003,46 грн.
Позивач на підтвердження реальності здійснення господарської операції з поставки товару за наведеними накладними, надає податкові накладні №3 від 02.10.2025 з квитанцією про її реєстрацію та №4 від 02.10.2025 з квитанцією про її реєстрацію.
Разом з тим, позивачем до позовної заяви додано рахунки для сплати за поставлений товар за видатковими накладними № 1504 та № 1505 від 02.10.2025, а саме:
-Рахунок № 1896 від 29.09.2025 - на суму 44000,00 грн з ПДВ;
-Рахунок № 1902 від 02.10.2025 – на суму 6003,46 грн з ПДВ.
Також на підтвердження факту направлення товару відповідачу, позивач також надає товарно транспортні накладні № 000026819 від 02.10.2025 та № 000026822 від 02.10.2025.
Крім того, позивач направив на адресу відповідача Лист-вимогу № 1 від 10.11.2025, в якій просив відповідача сплатити існуючу заборгованість за договором поставки № ІЛГ-389 від 03.10.2024 в сумі 319950,82 грн.
За твердженням позивача, відповідач залишив зазначений лист без відповіді, а викладені у ньому вимоги – без задоволення. 
Обставини щодо стягнення боргу за поставлений товар стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.
Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов`язань зі оплати поставленого товару, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 2 413,74 грн - 3% річних, 1922,27 грн - інфляційних та 24941,94 грн – пені.
Суд першої інстанції задовольнив позов частково, що стало підставою для звернення позивача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає про таке. 
Предметом судового розгляду даної справи є вимога ТОВ «Імпорт Логістік Групп» до ТОВ «С-Транс Авто» про стягнення 349228,77 грн, з яких: 319950,82 грн - основного боргу; 24941,94 грн - пені; 2413,74 грн - 3% річних; 1922,27 грн - інфляційних втрат. 
Підставою позовних вимог є порушення відповідачем умов договору поставки № ІЛГ-389 від 03.10.2024, а саме: у встановлений строк відповідачем не здійснено своєчасну і повну оплату за поставлений товар. 
Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності й обґрунтованості рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 53 983,59 грн, яка складається з: 50 003,46 грн – сума основного боргу; 3355,03 грн – пеня; 300,42 грн – інфляційні втрати; 324,68 грн – 3 % річних.
При цьому, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості у розмірі 295 241, 18 грн (269 947,36 грн - основного боргу; 21 586,91 грн - пені; 2089,06 грн - 3% річних; 1621,85 грн - інфляційних втрат) апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення не оскаржується.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з п.1 ч. 2 ст.11 ЦК, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно з ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
За приписами ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Як вбачається із встановлених обставини у цій справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору поставки № ІЛГ-389 від 03.10.2024.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Як встановлено судами, видаткові накладні № 1480 від 16.09.2025, № 1485 від 17.09.2025, 1488 від 17.09.2025, № 1492 від 09.03.2025 підписані представниками позивача та відповідача і скріплені печатками сторін, натомість видаткові накладні № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 містять лише підписи представника позивача і печатки ТОВ «Імпорт Логістік Групп». 
Пунктом 3.5 договору встановлено, що датою виконання Постачальником зобов`язання з передачі Товару (партії Товару) Покупцю вважається дата підписання Покупцем видаткової накладної (акту прийому-передачі Товару). Разом з Товаром Покупцю надається видаткова накладна (акт прийому-передачі Товару), а також інші документи, якщо їх передача передбачена цим Договором або чиним законодавством.
Відповідно до п. 3.8 Договору у момент передачі товару постачальник передає покупцю:
- оригінал видаткової накладної в 2-ох примірниках, один з яких після підписання покупцем, повертається постачальнику;
- у разі перевезення товару із залученням перевізника (оператора поштового зв`язку) - товарно-транспортну накладну або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару (квитанція, декларація тощо);
- копію Сертифіката відповідності Товару, а у випадках якщо це обумовлено характеристикою конкретного Товару та Специфікацією, - технічну документацію на відповідний Товар.
Відповідно до п. 3.9 Договору, покупець, підписуючи документ про передачу товару (видаткову накладну, товарно-транспортну накладну або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару від постачальника або перевізника), виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із постачальником та позбавляється права заявляти претензії, щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною попередній домовленості із постачальником. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від постачальника або перевізника покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи на товар. Приймання товару за якістю здійснюється покупцем у строк не більше п`яти днів з моменту його відвантаження.
Апелянт у позовній заяві вказав, що видаткові накладні № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 не підписані стороною відповідача. Разом з тим, апелянтом не надано до суду інформації стосовно того чи відмовився відповідач від підпису зазначених видаткових накладних.
Сторонами у договорі узгоджено, що вказані документи підписуються безпосередньо представниками сторін під час процесу передачі товару, обов`язково в двох примірниках –по одному для кожної сторони.
Зважаючи на те, що інші видаткові накладні, що наявні в матеріалах справи, були підписані представниками відповідача, апеляційний суд доходить висновку про те, що відповідач систематично дотримувався положень п. 3.9 Договору і підписував видаткові накладні при отриманні товару від позивача. З огляду на попередню поведінку відповідача при отриманні товару, у апеляційного суду є підстави вважати, що при отриманні видаткових накладних № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 відповідач, скоріш за все, підписав би ці накладні.
Отже, відсутність підпису відповідача на видаткових накладних №1504 та №1505 від 02.10.2025 не може свідчити про прийняття товару відповідачем, і відповідно, не може підтвердити факт поставки товару позивачем.
Тому суд першої інстанції, з висновком якого апеляційний суд погоджується, дійшов обґрунтованого висновку про те, що видаткові накладні №1504 та №1505 від 02.10.2025 не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому не можуть засвідчувати факт здійснення господарської операції з передання товару іншій особі.
Разом з тим інші докази, що надані апелянтом на підтвердження поставки товару за видатковими накладними №1504 та №1505 від 02.10.2025, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними. 
Так, судом першої інстанції правильно зазначено про те, що податкові накладні №3 від 02.10.2025 з квитанцією про її реєстрацію та №4 від 02.10.2025 з квитанцією про її реєстрацію не можуть свідчити про факт здійснення поставки товару і прийняття цього товару відповідачем, оскільки податкові накладні оформлені позивачем в односторонньому порядку та відображають виникнення у нього податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
Також, судом першої інстанції обгрунтовано зроблено висновок про те, що оборотно-сальдові відомості, які указані в акті звірки взаєморозрахунків станом за період 01.01.2025 19.11.2025, не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не посвідчують факту здійснення конкретної господарської операції, а вданому випадку – факту поставки товару і прийняття такого товару відповідачем.
Товар за видатковими накладними № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 було відправлено засобами поштового відправлення з транспортними накладними за № 000026819 від 02.10.2025 та № 000026822 від 02.10.2025. Проте, як зазначив суд першої інстанції, проаналізувавши вказані ТТН та додані до них екпрес-накладниі ТОВ «Нова Пошта», не вбачається, що відправлення (товар) дійсно було вручено уповноваженій особі відповідача. Доказів вручення/повернення зазначених відправлень матеріали справи не містять
Згідно з усталеною позицією Верховного Суду наведеною, наприклад, у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що місцевий господарський суд оцінив подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності і дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у розмірі 50 003,46 грн (сума основного боргу). 
Оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволені позовних вимог на суму 50 003,46 грн, то заявлені позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат були розраховані судом першої інстанції з урахуванням тієї частини позовних вимог, що були задоволені. А тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні 3355,03 грн пені; 300,42 грн інфляційних втрат і 324,68 грн 3 % річних.
Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, що заявлені до стягнення позивачем, а також перерахунок вказаних сум, здійснений судом першої інстанції, апеляційний суд не встановив їх завищення або арифметичних помилок.
Водночас апелянт у скарзі стверджує, що позивачем було надано такі докази на підтвердження реальності здійснення поставки: податкові накладні з квитанцією про їх реєстрацію, видаткові накладні (підписані односторонньо), рахунки на оплату, Договір поставки, товарно-транспортні накладні з ТОВ «Нова пошта», які у сукупності підтверджують факт поставки Позивачем товару Відповідачу. 
З приводу цього твердження апеляційний суд зазначає про таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.5. вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Як уже було вказано апеляційним судом, Господарський суд Харківської області, спираючись на вимоги чинного законодавства про оформлення первинних бухгалтерських документів, правомірно встановив, що видаткові накладні № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 не підтверджують факту здійснення поставки товару і отримання цього товару відповідачем, оскільки вказані накладні не підписані представниками ТОВ «С-Транс Авто».
Податкові накладні з квитанцією про їх реєстрацію, як вже було згадано вище, не можуть свідчити про факт здійснення поставки товару і прийняття цього товару відповідачем, оскільки податкові накладні оформлені позивачем в односторонньому порядку та відображають виникнення у нього податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
Рахунки на оплату №1896 від 29.09.2025 та № 1902 від 02.10.2025, що містяться в матеріалах справи (а.с.31,32), містять ідентичні відомості про товар (артикул, найменування товару, кількість, ціна з ПДВ, сума з ПДВ) що і видаткові накладні № 1504 та № 1505 від 02.10.2025. 
Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, тобто, носить інформаційний характер (постанова КГС ВС від 26.02.2020 у справі № 915/400/18).
Отже, вказані рахунки на оплату є документами, що складені позивачем для їх подальшого передання відповідачу, з метою забезпечення останнього інформацією щодо суми оплати і реквізитів на які має бути здійснена оплата. Тому такий документ не може засвідчити факт поставки товару.
Умови Договору поставки № ІЛГ-389 від 03.10.2024 ретельно досліджено судами, і встановлено, що документами, які підтверджують здійснення поставки є підписані обома сторонами видаткові накладні, акти прийому-передачі, або інші документи, що засвідчують відвантаження чи отримання товару від постачальника або перевізника (п. 3.5, 3.8, 3.9). 
Стосовно експрес-накладних №20400481260708 та №20400481260104 ТОВ «Нова пошта» апелянт звертає увагу, що відправником згідно їх змісту зазначено саме ТОВ «ІМПОРТ ЛОГІСТІК ГРУПП», отримувачем саме ТОВ «С-ТРАНС АВТО», номер телефону контактної особи-отримувача є офіційний номер телефону ТОВ «С-ТРАНС АВТО». 
З цього приводу колегія суддів зазначає таке.
В матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні від 02.10.2026 №000026819 (експрес-накладна №20400481260708, а.с. 33) та №000026822 (експрес-накладна №20400481260104, а.с. 34) за якими отримувачем вказано ТОВ «С-Транс Авто».
Апеляційний суд погоджується, з доводами апелянта про те, що отримувачем за вказаними експрес-накладними дійсно є ТОВ «С-Транс Авто», оскільки саме його зазначено у відповідній графі «Отримувач», а також вказано офіційний контактний телефон відповідача.
Проте, вказані накладні не містять інформації щодо статусу відправлення, а саме, відомостей, що підтверджували вручення цих посилок відповідачу.
Перевіривши трекінг відправлення за товаро-транспортними накладними № 000026819 і № 000026822 на офіційному сайті ТОВ «Нова Пошта» (https://tracking.novaposhta.ua/#/uk), апеляційний суд констатує, що інформація про вказані посилки на сайті відсутня, оскільки з моменту відправлення пройшло більше 3 місяців. 
Тому, відомості про вручення/отримання вказаних посилок відповідачем в матеріалах справи відсутні. 
Таким чином, зазначені доводи скаржника апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки у сукупності усі надані позивачем документи не дають можливості встановити факт здійснення поставки товару за видатковими накладними № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 на суму 50 003,46 грн. Матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують прибуття товару на адресу відповідача вказану у п. 3.2 Договору (м. Дніпро, пр. Богдана Хмельницького, 154) або на будь-яку іншу адресу, що була погоджена між сторонами відповідно до п. 3.4 Договору.
Додатково апелянтом зазначено, що згідно переписки у месенджері «Viber», Відповідачем зазначено адресу саме м. Корець, Ровенської обл. Апелянт звертає увагу суду, що переписка також здійснювалася саме з офіційного контактного номеру Відповідача. Також скаржник вказує, що за попередніми поставками товару поставка поштовим перевізником ТОВ «Нова пошта», видаткові накладні за якими є підписаними, також здійснювалися на адресу ТОВ «С-ТРАНС АВТО» м. Корець, Ровенської обл.
З приводу цього апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).
Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Разом з тим, відповідно до ч. 1, п. 5 і 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема:
5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову;
8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Апеляційним судом встановлено, що позивачем до суду першої інстанції не було подано доказів узгодження між сторонами здійснення поставки за адресою відмінною від вказаної у п. 3.2 Договору. 
Як було зазначено у оскаржуваному рішенні «В даному ж випадку позивачем не надано суду будь-яких доказів з приводу звернення відповідача щодо поставки товару шляхом його направлення в м. Корець, у тому числі шляхом направлення відповідних повідомлень через додатки-месенджери, листів або електронних документів, підписаних кваліфікованим електронним підписом, як це передбачено умовами договору. Так саме матеріали справи не містять та позивачем суду не надано доказів надання відповідачем інформації необхідної для заповнення транспортної документації (ТТН), в порядку, визначеному п. 3.4. договору».
А тому, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні та додані до них експерс-накладні ТОВ «Нова Пошта» в розумінні ст. 73, 76-78 ГПК України не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми доказами фактичної передачі товару відповідачу, адже в цих документах наявна суперечність щодо місця поставки товару, яка не відповідає положенням п. 3.2 укладеного між сторонами Договору. 
Питання щодо прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного провадження розглянуто і вирішено Східним апеляційним господарським судом вище в тексті цієї постанови.
Таким чином, вказані доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо недоведеності факту здійснення позивачем поставки товару на суму 50 003,46 грн.
Апелянт звертає увагу на те, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та жодним чином не заперечував отримання товару за спірними видатковими накладними. 
Апеляційний суд вважає зазначені доводи апелянта безпідставними і необґрунтованими з огляду на таке.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні визначені статтею 251 ГПК України.
Згідно ч. 1 ст. 251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
У ч. 8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 178 ГПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч. 2 ст. 178 ГПК України).
Означене вказує, що подання відзиву є правом відповідача, а не обов`язком, тому суд не може зобов`язати відповідача подати відзив. Реалізація права на подання відзиву залежить виключно від волевиявлення відповідача. 
З огляду на те, що відповідач не подав відзиву на позовну заяву, і, відповідно не виклав власну правову позицію щодо спору у цій справі, суд першої інстанції вирішив справу по суті досліджуючи доводи позивача і докази надані позивачем. 
Наявні у матеріалах справи документи були визнані судом першої інстанції достатніми для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджало вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Доводи апелянта про те, що відповідач не заперечував отримання товару за спірними видатковими накладними не можуть бути прийняті судом як доказ того, що поставка товару дійсно відбулася і відповідач отримав товар.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про не доведеність факту здійснення поставки позивачем товару за видатковими накладними № 1504 та № 1505 від 02.10.2025 на суму 50 003,46 грн, і відповідно, відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3355,03 грн пені, 300,42 грн інфляційних втрат і 324,68 грн 3% річних, що нараховані на оскаржувану суму заборгованості.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки вже досліджених судом доказів та повторення правової позиції, яка була предметом розгляду у суді першої інстанції, однак не містять жодних нових обставин чи належних доказів, що спростовували б встановлені судом факти.
За таких обставин, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної звертається до висновків, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у цій справі.
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26 , яке відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1 ч. 1 ст. 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Групп» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/372/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повна постанова складена 06.07.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян