П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/13363/26	

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г. В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2026 у справі № 420/13363/26 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2026 року представник ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 21.11.2025 у виконавчому провадженні № 79655236 про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору у розмірі 32 000 грн
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач невірно кваліфікував характер спору у справі № 420/6965/25, як немайновий і помилково визначив розмір збору у сумі чотирьох мінімальних заробітних плат, тоді, як позовні вимоги, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів мають очевидний майновий характер, оскільки їхнім об`єктом є благо, що підлягає грошовій оцінці. Також позивач наголошує на забороні вжиття заходів примусового виконання рішень на території Херсонської міської територіальної громади, де розташований ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки згідно з наказом Головнокомандувача ЗСУ цей регіон визнано районом ведення активних бойових дій та зазначає, що відповідачем порушено встановлений законом тримісячний строк пред`явлення зазначеної постанови до виконання, адже строк її пред`явлення сплив 21.02.2026, тоді, як до Головного управління Казначейства вона надійшла лише 29.04.2026, що робить її такою, що не підлягає виконанню.
Відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення у справі № 420/6965/25 має немайновий характер, оскільки зобов`язує боржника вчинити певні дії без визначення конкретної грошової суми на момент відкриття виконавчого провадження, що зумовлює правомірність обчислення виконавчого збору. Відповідач вказує, що законодавча заборона, передбачена абз. 15 п. 10-2 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про виконавче провадження”, стосується виключно місця (території) фактичного проведення виконавчих дій та відкриття провадження, а не місця реєстрації чи розташування боржника. Відповідно до Розділу ХІІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про виконавче провадження”, на період дії воєнного стану в Україні перебіг строків пред`явлення виконавчих документів зупиняється. Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, а в країні триває дія воєнного стану, тримісячний строк її пред`явлення до органів Казначейства фактично зупинено, отже, виконавче провадження відкрито, а виконавчі дії вчиняються із повним дотриманням норм чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 28.05.2026 у справі № 420/13363/26 у задоволенні адміністративного позову ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ані мотивувальна частина, ані резолютивна частина рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/6965/25 не передбачає стягнення конкретної суми з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , а тому рішення суду не може вважатися майновим.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відніс вказане рішення до немайнових та одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження № 79655236 від 21.11.2025 стягнув виконавчий збір у розмірі 32 000 грн з боржника за примусове виконання рішення немайнового характеру.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що судом у справі № 420/6965/25 вирішена позовна вимога ОСОБА_1 про захист права, що підлягає грошовій оцінці, а отже спір беззаперечно мав майновий характер, втім, оскаржуваною у даній справі постановою державного виконавця вирішено стягнути із органу управління Військової служби правопорядку виконавчий збір у розмірі – 32 000,00 грн., тобто в розмірі 4 мінімальних розмірів заробітної плати, виходячи з того, що рішення, яке підлягає примусовому виконанню, має немайновий характер
- решта доводів відтворюють зміст позовної заяви.
Представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, 21.11.2025 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській та Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 79655236 на підставі виконавчого листа № 420/6965/25 від 03.11.2025, виданого Одеським окружним адміністративним судом.
Виконавчий лист видано на виконання рішення суду від 29.04.2025 по справі № 420/6965/25, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, відповідно до Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення виплаченого 07.02.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 року по справі № 420/10174/24 за період з 30.09.2021 по 07.02.2025, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець 21.11.2025 виніс постанову про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору у розмірі 32000 грн.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України “Про виконавче провадження” № 1404-УІІІ (далі, у тому числі- Закон № 1404-УІІІ), відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Згідно зі ст.5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). 
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про виконавче провадження” підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 18 Закону № 1404-УІІІ встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-УІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону.
Приписами статті 27 Закону № 1404-VІІІ чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження.
В силу наведених положень виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону № 1404-VІІІ, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Таким чином виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується "правомірна поведінка" державного виконавця.
Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 160/4481/20.
Частинами першою-третьою статті 27 Закону №1404-VIII регламентовано, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Таким чином, Законом №1404-VIII встановлено два види обрахунку розміру виконавчого збору: за виконання рішення майнового та немайнового характеру.
Виходячи зі змісту частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, у виконавчому провадженні рішення набуває майнового характеру у разі визначення у ньому конкретної суми, яка підлягає стягненню, лише в цьому випадку виконавець може визначити розмір виконавчого збору - 10 відсотків від цієї суми.
З аналізу частини першої статті 63 Закону №1404-VIII вбачається, що рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
При вирішенні спірних правовідносин в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду сформовані у постанові від 02.02.2026 у справі №420/11248/24, в якому суд вказав, що судове рішення, яким боржника зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретної суми коштів, є рішенням немайнового характеру, а виконавчий збір у такому випадку підлягає стягненню у фіксованому розмірі, передбаченому частиною третьою статті 27 Закону №1404-VIII. 
У справі, що розглядається, державний виконавець, приймаючи спірну постанову від 21.11.2025 у виконавчому провадженні № 79655236 про стягнення виконавчого збору, визначив зобов`язання боржника здійснити перерахунок, як зобов`язання немайнового характеру.
Так, колегія суддів вважає такий висновок правомірним, оскільки резолютивна частина рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/6965/25 не передбачає стягнення конкретної суми з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , а вказаним судовим рішенням зобов`язано здійснити такі дії, які може вчинити виключно боржник - нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів за відповідний період.
Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що відповідач правомірно відніс рішення по справі № 420/6965/25 до немайнових та одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження № 79655236 від 21.11.2025 стягнув виконавчий збір у розмірі 32000 грн з боржника за примусове виконання рішення немайнового характеру.
Враховуючи все вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29.
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2026 у справі № 420/13363/26 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик