| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3596/24 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Ключкович В.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року № 43976-1305 на суму 14 410,20 грн, від 03 квітня 2018 року № 26573-1305-2650 на суму 14 410,20 грн та від 23 квітня 2019 року № 2700733-1305-2615 на суму 21 615,30 грн, якими йому нараховано земельний податок з фізичних осіб за земельну ділянку площею 0,01351 га (135,1 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач як власник нежитлового приміщення зобов`язаний сплачувати земельний податок з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення сформовані правомірно.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що користувачем земельної ділянки, на якій розташований гаражний бокс, є гаражно-будівельний кооператив «Печерський», а не позивач, оскільки окрема земельна ділянка йому у власність чи користування не надавалася та кадастровий номер не присвоювався, земельна ділянка площею 0,01351 га (135,1 кв. м) у його власності чи користуванні не перебуває, а за даними Державного земельного кадастру земельні ділянки за ним не обліковуються. Апелянт також зазначає, що відповідно до статті 41 Земельного кодексу України земельні ділянки для гаражного будівництва передаються кооперативу, а тому платником земельного податку є кооператив, про що, на його думку, свідчить ненарахування позивачу земельного податку у 2021-2024 роках та скасування Державною податковою службою України податкового повідомлення-рішення від 01 квітня 2020 року як помилкового. Крім того, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в рішенні не зазначено відхилені докази та мотиви їх відхилення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на правомірність рішень податкового органу та безпідставність доводів апелянта.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11 листопада 2005 року позивач набув у приватну власність гаражний бокс НОМЕР_2 (ряд НОМЕР_1 ) площею 29,60 кв. м у гаражно-будівельному кооперативі "Печерський" (ідентифікаційний код 22921752) за адресою: АДРЕСА_1. 
Гаражний бокс розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 3,269 га з кадастровим номером 8000000000:90:116:0017, яка перебуває у користуванні гаражно-будівельного кооперативу "Печерський". Крім оскаржуваних, контролюючим органом було прийнято також податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2020 року № 1177748-3313-2615 на суму 21 615,30 грн, яке рішенням Державної податкової служби України скасовано як таке, що прийняте помилково; скаргу позивача в частині податкових повідомлень-рішень за 2017- 2019 роки Державна податкова служба України не розглядала у зв`язку із закінченням строків на адміністративне оскарження.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це визначено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. 
За пунктом 269.1 статті 269 цього Кодексу платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. 
Відповідно до пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності. 
За пунктом 287.1 статті 287 цього Кодексу власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. 
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
З наведених норм випливає, що платником земельного податку є особа, якій на праві власності або користування належить земельна ділянка як об`єкт оподаткування. 
Матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка площею 3,269 га з кадастровим номером 8000000000:90:116:0017 за адресою: АДРЕСА_1, на якій розташований гаражно-будівельний кооператив "Печерський", перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та у користуванні цього кооперативу. Земельну ділянку надано саме кооперативу - розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31 грудня 1997 року № 2182 про надання гаражно-будівельному кооперативу "Печерський" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування одноповерхових індивідуальних гаражів. Отже, землекористувачем цієї ділянки є кооператив як юридична особа.
Натомість позивач є власником лише гаражного боксу № НОМЕР_2 (ряд НОМЕР_1 ) площею 29,60 кв. м, тобто об`єкта нерухомого майна, а не земельної ділянки. Окрема земельна ділянка під гаражним боксом позивачу у власність або користування не надавалася, її не сформовано і кадастровий номер їй не присвоєно. За інформацією Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від 26 квітня 2023 року за позивачем земельні ділянки на території міста Києва не обліковуються. А отже, позивач не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, і у нього відсутній об`єкт оподаткування земельним податком у розумінні пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України.
Платником земельного податку за земельну ділянку, надану кооперативу та обліковану за ним, є сам кооператив як землекористувач (земельний податок з юридичних осіб). Такий підхід відображено у практиці Верховного Суду: у постанові від 03 квітня 2020 року у справі № 826/16914/18 Верховний Суд виходив з того, що "Житлово-будівельний кооператив самостійно (добровільно) розрахував й задекларував розмір податкового зобов`язання за платежем земельний податок з юридичних осіб" за земельну ділянку, обліковану за кооперативом.
Посилання суду першої інстанції на статтю 120 Земельного кодексу України та пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України є помилковим. 
За частиною другою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, до набувача переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Попередній власник гаражного боксу окремого права користування земельною ділянкою не мав, оскільки ділянка перебуває у користуванні кооперативу; тому до позивача таке право не перейшло. Наведені норми не породжують для окремого члена кооперативу самостійного землекористування паралельно із землекористуванням самого кооперативу над тією ж ділянкою.
Не враховує змісту відповідної постанови і посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 23 травня 2019 року у справі № 826/1430/16. У ній Верховний Суд вирішував питання оподаткування власника нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку, зазначивши, що "власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території" (пункт 287.8 статті 287 Податкового кодексу України). Гаражний бокс у гаражно-будівельному кооперативі не є нежилим приміщенням у багатоквартирному жилому будинку, а тому наведена позиція до спірних правовідносин незастосовна.
Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 березня 2026 року у справі № 640/16137/20, оскільки він сформульований за інших фактичних обставин: у тій справі платник був єдиним власником нежитлової будівлі на земельній ділянці, яка не перебувала у зареєстрованому користуванні іншої особи. У цій же справі єдина земельна ділянка перебуває у постійному користуванні гаражно-будівельного кооперативу, а окрема ділянка члену кооперативу не формувалася, тому висновок про виникнення у власника будівлі самостійного землекористування до спірних правовідносин не застосовується.
Крім того, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями податок нараховано за земельну ділянку площею 0,01351 га (135,1 кв. м), тоді як земельної ділянки такої площі не сформовано і в Державному земельному кадастрі не обліковано, а сам гаражний бокс має площу 29,60 кв. м. Отже, нарахування проведено за ділянку, яка як об`єкт цивільних прав не існує.
Про безпідставність нарахувань свідчить і те, що податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2020 року № 1177748-3313-2615, прийняте за тих самих обставин, Державна податкова служба України скасувала як помилкове, а у 2021- 2024 роках земельний податок позивачу не нараховувався. 
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Контролюючий орган не довів, що позивач є власником або землекористувачем земельної ділянки, тобто платником земельного податку у спірних правовідносинах.
А отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права. 
Пунктами 1 і 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Наведені підстави в цій справі наявні, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Апеляційний суд встановив, що позивачем сплачено за подання адміністративного позову 3220,80 грн. та за подання апеляційної скарги 4830,00 грн (3028*0,2*150%*0,8). Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 8050,80 грн судового збору.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28 квітня 2017 року № 43976-1305, від 03 квітня 2018 року № 26573-1305-2650 та від 23 квітня 2019 року № 2700733-1305-2615.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (Код ЄДРПОУ 44116011) судовий збір у загальному розмірі 8050,80 грн. (вісім тисяч п`ятдесят гривень 80 копійок).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
В.Ю. Ключкович

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)