ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 592/12916/25 
провадження № 61-3245св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Ситнік О. М., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Турченко Сергій Петрович, на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2025 року у складі судді Шияновської Т. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 14 лютого 2026 року у складі колегії суддів Петен Я. Л., Собини О. І., Замченко А. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування втраченого заробітку, майнової та моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС»), у якому просила: 

- стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на її користь страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 8 456,14 грн; 

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь: 
відшкодування моральної шкоди у розмірі 591 543,86 грн; 
відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат, пов`язаних із доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого в закладах охорони здоров`я, медичним доглядом, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів за грудень 2024 року та березень-липень 2025 року, у сумі 371 986,28 грн; 
відшкодування втраченої додаткової винагороди з розрахунку до 10 000,00 грн на місяць за період з 15 квітня 2024 року до 18 травня 2025 року у сумі 131 139,83 грн; 
відшкодування втраченої додаткової винагороди з розрахунку 30 000,00 грн на місяць за період з 19 травня 2025 року до 31 серпня 2025 року у сумі 102 580,00 грн; 
відшкодування втраченого середнього заробітку за період з 05 квітня 2025 року до 31 серпня 2025 року у сумі 159 495,00 грн. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 12 квітня 2024 року близько 08 год 05 хв у місті Суми на вулиці Ковпака поблизу будинку № 59/4 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «MERCEDES-BENZ 208D Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 . Унаслідок порушення останнім Правил дорожнього руху її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, зокрема закриту черепно-мозкову травму, дифузний забій головного мозку тяжкого ступеня, наслідки важкого гіпоксично-ішемічного ураження головного мозку, кому ІІ ступеня, судомний синдром, синдром спастичного тетрапарезу, перелом правого плечового суглоба та інші тяжкі ушкодження. 

Ковпаківський районний суд міста Суми вироком від 12 грудня 2024 року у справі № 592/11230/24, який на момент звернення з цим позовом не набрав законної сили, визнав ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Цим же вироком частково вирішено цивільний позов ОСОБА_1 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_3 та стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням і реабілітацією потерпілого, у розмірі 152 708,46 грн, страхове відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою його працездатності, у розмірі 144 000,00 грн, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 14 835,40 грн. Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 12 136,00 грн майнової шкоди та 470 164,60 грн моральної шкоди, завданої малолітньому потерпілому. 

Зазначала, що після ухвалення зазначеного вироку її син продовжував проходити лікування та реабілітацію в медичних закладах і за місцем проживання, а понесені нею витрати на лікування, медичний догляд, реабілітацію та придбання лікарських засобів за грудень 2024 року та березень-липень 2025 року становили 371 986,28 грн, які не були охоплені сумами, стягнутими вироком суду. 

Також позивач вказувала, що з 07 листопада 2015 року проходить службу в Національній поліції України на посаді старшого інспектора ситуаційного відділу управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Сумській області. Унаслідок тяжкого каліцтва сина вона була змушена здійснювати постійний сторонній догляд за ним, у зв`язку з чим перебувала на лікарняних та у різних видах відпусток. 

За твердженням позивача, це призвело до втрати нею частини грошового забезпечення, а саме додаткової винагороди у сумі 131 139,83 грн за період з 15 квітня 2024 року до 18 травня 2025 року, додаткової винагороди у сумі 102 580,00 грн за період з 19 травня 2025 року до 31 серпня 2025 року, а також середнього заробітку за час перебування у відпустці для догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи «А» за період з 05 квітня 2025 року до 31 серпня 2025 року у сумі 159 495,00 грн. Зазначені суми вона вважала збитками, завданими неправомірними діями відповідача. 

Крім того, позивач посилалася на те, що дорожньо-транспортна пригода спричинила їй значні моральні страждання, пов`язані з тяжким станом здоров`я сина, який тривалий час перебуває в комі, потребує штучної вентиляції легень, спеціального харчування та постійного догляду. На її думку, моральна шкода полягає у постійному емоційному виснаженні, переживаннях за життя та здоров`я дитини, втраті звичного способу життя, невизначеності майбутнього та необхідності цілодобового догляду за сином. 

Також зазначала, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС», а відповідно до страхового полісу ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становив 320 000,00 грн. Оскільки вироком суду зі страховика вже було стягнуто 311 543,86 грн, невикористаний залишок страхової суми становив 8 456,14 грн, які, на її думку, підлягають стягненню на її користь як страхове відшкодування моральної шкоди. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ковпаківський районний суд міста Суми рішенням від 14 листопада 2025 року позов задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 358 539,65 грн на відшкодування майнової шкоди. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що 12 квітня 2024 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2 під час керування транспортним засобом, малолітньому ОСОБА_3 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи та іншими доказами у справі. Відповідач є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а тому відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. 

Установивши, що після ухвалення Ковпаківським районним судом міста Суми вироку від 12 грудня 2024 року позивач понесла додаткові витрати, пов`язані з лікуванням, реабілітацією, медичним доглядом та утриманням малолітнього сина, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх відшкодування. При цьому суд урахував, що загальний розмір підтверджених належними доказами витрат становив 366 995,79 грн, а оскільки частина шкоди в межах ліміту відповідальності страховика не була предметом заявлених до ПрАТ «СГ «ТАС» позовних вимог, з ОСОБА_2 підлягає стягненню 358 539,65 грн, тобто сума витрат, не покрита залишком страхової суми. 

Задовольняючи позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд керувався тим, що внаслідок тяжкого каліцтва малолітнього сина позивач зазнала значних душевних страждань, пов`язаних із тривалим лікуванням дитини, необхідністю постійного стороннього догляду, невизначеністю щодо перспектив її одужання, зміною звичного способу життя та неможливістю повноцінно реалізовувати свої життєві й професійні потреби. З урахуванням характеру та тривалості таких страждань, а також засад розумності, виваженості та справедливості суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000,00 грн. 

Водночас суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» страхового відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» таке відшкодування виплачується потерпілій особі, яка зазнала ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки ОСОБА_1 тілесних ушкоджень не зазнала та потерпілою у розумінні зазначеної норми не є, правових підстав для задоволення цієї вимоги немає. 

Відмовляючи у стягненні втраченої додаткової винагороди, суд керувався тим, що така винагорода є складовою грошового забезпечення поліцейського, виплата якої безпосередньо пов`язана з виконанням службових обов`язків під час воєнного стану та не може вважатися доходом, який особа гарантовано отримала б за звичайних обставин. Тому сума недоотриманої додаткової винагороди не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. 

Також суд зазначив, що чинне законодавство не передбачає відшкодування особою, яка завдала шкоди, втраченого заробітку матері у зв`язку зі здійсненням догляду за дитиною, яка внаслідок каліцтва потребує постійної сторонньої допомоги, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вимоги про стягнення втраченого середнього заробітку за період перебування позивача у відпустці без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи «А». 

Сумський апеляційний суд постановою від 14 лютого 2026 рокуапеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2025 року в оскаржуваній частині - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_2 як володільця джерела підвищеної небезпеки обов`язку з відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відповідач не довів наявності обставин, передбачених статтею 1187 ЦК України, які виключають або обмежують його цивільно-правову відповідальність. 

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку, апеляційний суд керувався тим, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168), має тимчасовий характер, виплачується за наявності визначених нормативними актами умов та на підставі відповідних наказів керівників, а тому не є гарантованим доходом, який особа могла б реально отримати за звичайних обставин у розумінні статті 22 ЦК України. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що чинне законодавство не передбачає відшкодування особою, яка завдала шкоди, втраченого заробітку одного з батьків у зв`язку зі здійсненням догляду за дитиною з інвалідністю. З огляду на це суд не вбачав підстав для застосування за аналогією положень статті 1197 ЦК України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, до спірних правовідносин. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Турченко С. П., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2025 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 22, 1166, 1187 та 1197 ЦК України у подібних правовідносинах. 

Уточнену касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 22, 1166, 1187, 1197 ЦК України та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку. 

Заявник зазначає, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, фактично виплачувалася їй до настання дорожньо-транспортної пригоди та входила до складу її грошового забезпечення як поліцейського. На її думку, за відсутності необхідності здійснювати постійний догляд за сином, який отримав тяжкі тілесні ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вона продовжувала б проходити службу та отримувати відповідні виплати, а тому недоотримані суми додаткової винагороди є упущеною вигодою у розумінні пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України. 

Також заявник вважає помилковим висновок судів про те, що втрачений нею заробіток не підлягає відшкодуванню. На її переконання, саме протиправні дії відповідача стали причиною того, що вона була змушена оформити відпустку для догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи «А» та втратила можливість отримувати грошове забезпечення. При цьому вона посилається на наявність прямого причинного зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, тяжким станом здоров`я її сина та втратою нею доходу. 

Крім того, суди не надали належної оцінки поданим нею доказам щодо реальності отримання додаткової винагороди та заробітку до настання дорожньо-транспортної пригоди, а також не навели переконливих мотивів, з яких дійшли висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідних сум. 

Аргументи інших учасників справи 

У квітні 2026 року ПрАТ «СГ «ТАС» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.ухвалою від 09 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Ковпаківського районного суду міста Суми. 

27 квітня 2026 року матеріали справи № 592/12916/25 надійшли до Верховного Суду. 

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду. 

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В. , судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В. 

Верховний Суд ухвалою від 12 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

12 квітня 2024 року близько 08 год 05 хв ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ 208D Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Ковпака в місті Суми, неподалік будинку № 59/4 проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора та допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину по регульованому пішохідному переходу на дозволений зелений сигнал світлофора. 

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 12 червня 2024 року № 863 ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, зокрема закриту черепно-мозкову травму, дифузний забій головного мозку тяжкого ступеня, наслідки важкого гіпоксично-ішемічного ураження головного мозку, кому ІІ ступеня, судомний синдром, синдром спастичного тетрапарезу, перелом правого плечового суглоба та інші ушкодження (том 1, а. с. 16). 

Відповідно до висновку комплексної судової фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи від 18 червня 2024 року № КСЕ-19/119-24/6620 водій автомобіля виїхав на перехрестя на заборонений сигнал світлофора, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, а порушення ним вимог підпункту «е» пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху перебувало у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди (том 1, а. с. 43-57). 

Батьками потерпілого ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (том 1, а. с. 13). 

ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «MERCEDES-BENZ 208D Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1, а. с. 66). 

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становив 320 000,00 грн (том 1, а. с. 67). 

Ковпаківський районний суд міста Суми вироком від 12 грудня 2024 року у справі № 592/11230/24 визнав ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Цим же вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_3 та стягнуто страхове відшкодування витрат на лікування і реабілітацію, відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності потерпілого, а також моральну та майнову шкоду. Вирок законної сили не набрав, оскільки оскаржується в апеляційному порядку лише в частині призначеного покарання. 

Після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та реабілітації у Комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Обласна дитяча клінічна лікарня», Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит», Медичному реабілітаційному центрі «Місто Добра» та Медичному реабілітаційному центрі «Модричі». 

Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії від 01 серпня 2024 року ОСОБА_3 самостійно не пересувається, не може себе обслуговувати та потребує постійної сторонньої допомоги. Йому встановлено статус дитини з інвалідністю підгрупи «А» до 01 вересня 2026 року (том 1, а. с. 42). 

Після ухвалення Ковпаківським районним судом міста Суми вироку від 12 грудня 2024 року ОСОБА_1 понесла витрати на лікування, реабілітацію, придбання лікарських засобів, ентерального харчування та засобів догляду за сином у загальному розмірі 366 995,79 грн, що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (том 1, а. с. 71-135). 

Суди також з`ясували, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року проходить службу в Національній поліції України на посаді старшого інспектора ситуаційного відділу управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Сумській області (том 1, а. с. 143). 

У період з 15 квітня 2024 року до 04 квітня 2025 року ОСОБА_1 неодноразово видавалися листки непрацездатності у зв`язку з необхідністю догляду за сином, а з 05 квітня 2025 року їй надано відпустку без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи «А» до 01 вересня 2026 року (том 1, а. с. 140, 146). 

Сума доходу ОСОБА_1 за 2024 рік становила 385 992,26 грн, а за період з 01 січня до 31 травня 2025 року - 125 255,81 грн (том 1, а. с. 144, 145). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці судові рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. 

За змістом наведеної норми права упущена вигода підлягає відшкодуванню за умови доведення позивачем реальної, а не абстрактної можливості отримання відповідного доходу, а також наявності безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та неможливістю його одержання. 

У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі заявлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди позивач повинен довести реальну можливість отримання відповідного доходу, а не лише припускати його одержання у майбутньому. При цьому неправомірні дії відповідача мають бути достатньою та безпосередньою причиною втрати такого доходу. 

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України та у зв`язку з тяжким травмуванням її малолітнього сина внаслідок дорожньо-транспортної пригоди перебувала на листках непрацездатності, у щорічних оплачуваних відпустках, а з 05 квітня 2025 року перебуває у відпустці без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи «А». 

Згідно зі статтею 94 Закону України «Про Національну поліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та Порядком і умовами виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 листопада 2022 року № 775, додаткова винагорода є додатковим видом грошового забезпечення, виплата якого пов`язується з фактичним проходженням служби та здійснюється на підставі відповідного наказу уповноваженого керівника. 

Отже, відсутність у позивача права на отримання додаткової винагороди у спірний період була обумовлена перебуванням її на листках непрацездатності та у відпустці для догляду за дитиною, що відповідно до спеціального законодавства виключало можливість нарахування такої виплати. 

Водночас незалежно від правової природи додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, вирішальним для правильного вирішення спору є те, що її недоотримання, як і втрата іншої частини грошового забезпечення, пов`язані не з ушкодженням здоров`я самої позивачки, а зі здійсненням нею догляду за малолітнім сином, який постраждав унаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому втрачений заробіток (дохід), а також додаткові витрати, викликані необхідністю лікування, придбання ліків, стороннього догляду тощо. 

У частині першій статті 1197 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. 

Наведені норми регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди особі, якій безпосередньо завдано ушкодження здоров`я. 

Спеціальною нормою щодо відшкодування шкоди, завданої малолітній особі, є стаття 1199 ЦК України, відповідно до якої у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем - вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов`язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати. Якщо на момент ушкодження здоров`я неповнолітня особа мала заробіток, шкода має бути відшкодована їй виходячи з розміру її заробітку, але не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати. 

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець пов`язує право на відшкодування втраченого заробітку (доходу) виключно з особою, якій безпосередньо завдано каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, та не передбачає права членів її сім`ї на відшкодування власного заробітку, грошового забезпечення чи інших доходів, втрачених у зв`язку зі здійсненням догляду за потерпілим. 

У справі, що переглядається, потерпілим від дорожньо-транспортної пригоди є малолітній ОСОБА_3 , тоді як ОСОБА_1 ушкоджень здоров`я не зазнала. 

Тому навіть за наявності причинного зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, необхідністю здійснення постійного догляду за дитиною та втратою позивачем частини свого доходу така обставина сама собою не створює передбаченого законом обов`язку заподіювача шкоди відшкодовувати їй втрачений заробіток, грошове забезпечення або недоотриману додаткову винагороду. 

Крім того, законодавством передбачено спеціальні механізми соціального захисту осіб, які здійснюють догляд за дітьми з інвалідністю, що виключає необхідність застосування до спірних правовідносин за аналогією положень статті 1197 ЦК України. 

При цьому стаття 1199 ЦК України прямо передбачає обов`язок особи, яка завдала шкоди малолітньому потерпілому, відшкодувати витрати на його постійний догляд. Отже, законодавець визначив спеціальний спосіб компенсації наслідків, пов`язаних із необхідністю забезпечення догляду за дитиною, здоров`ю якої завдано шкоди. 

Тому сам собою факт здійснення матір`ю особистого догляду за потерпілою дитиною та пов`язана з цим втрата нею частини грошового забезпечення не можуть бути підставою для покладення на заподіювача шкоди обов`язку відшкодовувати її власний втрачений заробіток чи інші доходи. Натомість у разі доведення необхідності постійного стороннього догляду відшкодуванню підлягають відповідні витрати на такий догляд як додаткові витрати, пов`язані з ушкодженням здоров`я малолітнього потерпілого. 

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого грошового забезпечення. 

Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами доказів про розмір додаткової винагороди та грошового забезпечення висновків судів не спростовують, оскільки відмова у задоволенні позову обумовлена не недоведеністю розміру заявлених до стягнення сум, а відсутністю передбачених законом матеріально-правових підстав для їх відшкодування. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку - без змін відповідно до статті 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Турченко Сергій Петрович, залишити без задоволення. 

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 листопада 2025 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 лютого 2026 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування втраченої додаткової винагороди та втраченого середнього заробітку залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	О. М. Ситнік