ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/3278/25
Провадження № 22-ц/820/1619/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Плінська І.П.
з участю представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/3278/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2026 року у складі судді Бондаря О.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд 
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 09.09.2023 року у розмірі 142 000 грн.
В обґрунтування позову позивач посилався, що 09.09.2023 року між ним та відповідачкою було укладено усний договір позики, згідно з яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 142 000 грн у борг. За домовленість між ними, відповідачка мала повернути борг до 14.09.2023 року включно, проте на даний час кошти не повернула. Оскільки відповідачки свої зобов`язання за договором позики не виконала, тому він неодноразово звертався до неї з вимогою повернути кошти, однак кошти вона не повернула. Вказані обставини змусили позивача звертатися з відповідною заявою до поліції, під час допиту відповідачки, вона у своїх показаннях слідчому, повідомила, що має намір повернути кошти, проте не знає яким чином це зробити.
16.04.2025 року позивач направив письмову вимогу про виплату боргу на ім`я відповідача з вимогою повернути кошти у строк 5 днів з моменту отримання даної вимоги, проте борг до цього часу не повернуто. 
Позивач вважав, що достеменним доказом існування між сторонами правовідносин щодо передачі коштів у борг є постанова про закриття кримінального провадження від 14.11.2023 року, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики, відтак такий договір є дійсним правочином та його укладення сторонами не оспорюється.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апелянт вказує на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, в судовому рішенні зазначено, що 09.09.2023 р. за згодою позивача відповідач по місцю здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 з сейфа магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить ОСОБА_4 , взяла грошові кошти в сумі 142 000 грн, але сам по собі факт передачі грошових коштів, за відсутності належного підтвердження правової природи таких коштів, не свідчить про виникнення між сторонами правовідносин позики. При цьому відповідачка не заперечувала факту отримання коштів і вказала, що грошові кошти вона брала з каси, які належали ОСОБА_3 , а не позивачу. Однак, неодноразово стороною позивача було наголошено про те, що в них є родинний бізнес та вони працюють родиною, якою керує саме батько родини – ОСОБА_1 , тому відповідач просила грошові кошти в борг у ОСОБА_5 , а не у його сина – ОСОБА_6 , на якого було лише оформлено цей магазин. Крім того, 24.09.2025 року під час допиту у суді, позивач та відповідач підтвердили вказані факти. Таким чином, грошові кошти належали родині ОСОБА_1 та саме тому відповідач й уклала усний договір позики з ним. Згідно з цим договором, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 142 000 грн. у борг до 14.09.2023 р. включно, вказані обставини також підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30.11.2023 року та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. 
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Посилається, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме позивачу належали грошові кошти у сумі 142 000 грн, які, за його твердженням, були передані відповідачу. Позивач у своїй скарзі зазначає, що в нього є родинний бізнес та вони працюють родиною, якою керує саме батько родини – ОСОБА_1 , а також що на його сина – ОСОБА_6 , було лише оформлено магазин оптика ОСОБА_7 , однак жодного підтвердження з цього приводу суду надано не було, в тому числі правовстановлюючих документів. Щодо зазначеного позивачем про те, що 24.09.2025 р. під час допиту у суді, позивач та відповідач підтвердили вказані факти, то слова без документальних чи матеріальних доказів не мають юридичної сили та не приймаються як аргумент. У цивільному процесі діє принцип змагальності — кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Відповідач категорично заперечує укладення договору позики з ОСОБА_1 . Фактично сторони підтвердили, що відповідач працювала в оптиці, проте неофіційно. Це свідчить про наявність фактичних трудових відносин, а кошти в касі магазину – є доходом від господарської діяльності, жодних доказів про те, що кошти були належали позивачу та були передані відповідачу суду не надано.
Відповідачка погоджується з судом першої інстанції в тому, що доводи позивача про наявність між сторонами договору позики ґрунтуються, зокрема, на постанові про закриття кримінального провадження від 30.11.2023 р. та витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Разом з тим, сам факт внесення відомостей до ЄРДР та здійснення досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, не підтверджує існування між сторонами цивільно-правових відносин позики. Крім того, із витягу з ЄРДР вбачається, що заявником у кримінальному провадженні № 12023242000001794 є ОСОБА_3 , тоді як позивачем у даній цивільній справі є ОСОБА_1 . При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме позивачу належали грошові кошти у сумі 142 000 грн, які, за його твердженням, були передані відповідачу. Первинно відомості до ЄРДР були внесені саме за фактом можливого викрадення коштів невстановленою особою, а не у зв`язку із невиконанням цивільно-правового зобов`язання за договором позики. Постанова про закриття кримінального провадження, прийнята у межах кримінального процесу, не є належним та достатнім доказом укладення між сторонами договору позики у розумінні положень ЦК України. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли саме правовідносини позики. Посилання позивача на усні домовленості не можуть бути покладені в основу рішення суду, оскільки такі твердження є припущеннями та не підтверджені належними доказами у розумінні цивільного процесуального законодавства.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суджу обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 за її поясненнями з 25.06.2023 року по 15.09.2023 року неофіційно працювала позмінно оптометристом у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
09.09.2023 року, ОСОБА_2 зателефонувала позивачу ОСОБА_1 , якого вважала власником магазину і попросила позичити із сейфу магазина грошові кошти в сумі 142 000 грн, які пообіцяла повернути протягом двох тижнів. останній погодився і повідомив, що дані кошти вона може взяти з виручки магазину.
Після цього ОСОБА_2 , маючи вільний доступ до сейфу магазина, взяла з сейфу магазина «Оптика Клейман`в борг 142 000 грн.
13.11.2023 року ОСОБА_3 , звернувся до Кам`янець-Подільського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, при цьому посилався, що в період часу з 09.09.2023 року по 10.09.2023 року у місті Кам`янці-Подільському невстановлена особа в умовах воєнного стану, перебуваючи в приміщенні магазину «Оптика «Клеймана», що за адресою АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу із сейфу заволоділа грошовими коштами в сумі 142 000 грн, що належать ФОП ОСОБА_1 . 
За даним фактом внесено відомості до ЄРДР, номер кримінального провадження 12023242000001794, правова кваліфікацію кримінального правопорушення ч 4 ст 185 КК України. 
Постановою старшого слідчого ВРЗЗС слідчого відділу Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області від 30 листопада 2023 року кримінальне провадження № 12023242000001794 від 14 листопада 2023 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч 4 ст 185 КК України.
Даною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не викрадала грошові кошти, а взяла їх в позику.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст.. ст.. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».
Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на їх недоведеність, а саме відсутність укладеного між сторонами письмового договору позики, розписка про отримання відповідачем коштів позивачем надана не була, сам по собі факт передачі грошових коштів, за відсутності належного підтвердження правової природи таких коштів, не свідчить про виникнення між сторонами правовідносин позики, однак з таким висновком суду повністю погодитись не можна .
За встановлених обставин відповідач фактично отримала в позику грошові кошти та між нею і позикодавцем виникли правовідносини з позики грошових коштів, але за відсутності письмової форми відповідного згідно ст. 1047 ЦК України. 
В той же час колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що саме він є позикодавцем і взяті відповідачем в борг грошові кошти належать йому як фізичній особі..
Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12023242000001794, пояснень і показів ОСОБА_2 в межах даного провадження, грошові кошти в сумі 142000 грн. вона взяла з сейфу магазину як виручку магазину, тобто ці кошти фактично належать власнику магазину - фізичній чи юридичній особі.
При цьому, як в матеріалах цивільної справи, так в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про власника магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як і дані, про те що власником магазину є позивач.
В апеляційній скарзі сам апелянт зазначає, що власником магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є ОСОБА_3 і саме ОСОБА_3 подав в правоохоронні органи заяву про викрадення грошових коштів.
Також не надано суду жодних доказів, що, взяті відповідачкою грошові кошти, є особистою власністю позивача та були передані на зберігання до сейфу магазину.
Таким чином на думку колегії суддів позивача не довів, що кошти, які взяла відповідач в борг з сейфу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » належать йому.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в позові з підстав відсутності правовідносин за договором позики, є помилковими та не відповідають обставам справи.
Судом встановлено, що відповідач взяла в позику гроші і в неї існують відповідні правовідносини з позики коштів без укладення письмової форми договору, однак позивачем не доведено, що кошти, яка взяла в борг відповідач, належать саме йому.
Суд першої інстанції, правильно відмовивши у задоволенні позовних вимог позивача, в той же час помилився з мотивами такої відмови, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови, а в іншій частині - залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 вересня 2026 року.

Суддя         А.М. Костенко
Л.М. Грох Т.О. Янчук