Справа № 562/3672/25
Номер провадження 2/570/611/2026
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року м.Рівне
Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Штогуна О.С.
за участю секретаря судового засідання Соломицької Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ"до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в :
31 жовтня 2025 року до Здолбунівського районного суду Рівненської області надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ" (далі – позивач, ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ") до ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ), в якій представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за Договором позики № 99653 від 29 серпня 2019 року у розмірі 25249,50 грн.
Ухвалою судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2025 року матеріали вказаної справи передані на розгляд до Рівненського районного суду Рівненської області за підсудністю.
Позовну заяву мотивує тим, що між ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний договір позики № 99653 від 29 серпня 2019 року. Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн на умовах строковості, поворотності та платності, шляхом безготівкового перерахування на банківську картку, зазначену відповідачем. Договір укладено в електронній формі відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" із використанням одноразового ідентифікатора, що прирівнюється до підпису сторін та підтверджує волевиявлення на укладення правочину. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів і комісій у встановлений строк не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Станом на дату звернення до суду заборгованість становить 25249,50 грн, яка складається з тіла позики та нарахованих процентів і комісій. Позивач просить стягнути зазначену суму, а також судові витрати.
Ухвалою від 16 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
23 березня 2026 року через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що не заперечує факту укладення 29 серпня 2019 року між відповідачем та ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" договору позики, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти у сумі 5000,00 грн строком на один місяць. Також представник відповідача не заперечувала щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000,00 грн. Разом із тим зазначила, що позовні вимоги в частині стягнення процентів підлягають задоволенню лише частково. Вказувала, що заявлений позивачем розмір процентів є явно неспівмірним сумі основного боргу, значно перевищує розмір отриманого кредиту та не відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності й пропорційності. Посилаючись на положення цивільного законодавства, законодавства про захист прав споживачів, а також на правові висновки Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру процентів у разі їх очевидної неспівмірності наслідкам порушення зобов`язання, просила зменшити суму процентів до 50 % від заявленого позивачем розміру. Крім того, представник відповідача заперечувала проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі, зазначаючи, що справа не є складною, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а тому заявлений розмір таких витрат не відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності. У зв`язку з цим просила суд, у разі їх стягнення, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до співмірного розміру.
24 березня 2026 року представником позивача в особі Рудзей Ю.В. подано відповідь на відзив, в якій вказав, що позивач уклала з Товариством кредитний договір, в якому сторони погодили всі умови кредитування, тому доводи сторони відповідача є необґрунтованими.
Сторони в судове засідання не з`явилися. 
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, в поданій позовній заяві просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. 
Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 29 серпня 2019 року між ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 99653 в електронній формі (а.с.5-8). 
Договір позики був укладений в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором gz066fs7.
За умовами договору Позичальнику надано грошові кошти у позику в сумі 5000,00 грн, на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики стандартна процентна ставка становить 0,01 % на день, розмір комісії 1,5 %, підвищена комісійна винагорода у разі прострочення строку платежу становить 3,0 %. Строк повернення позики 27 вересня 2019 року.
Згідно з графіком платежів, проценти за користування кредитом були розраховані за період дії договору по 27 вересня 2019 року, у зв`язку з чим загальна вартість кредиту, наданого відповідачу становить 7189,50 грн.
З метою виконання умов договору ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") на підставі договору № 04/08-17-ПК від 04 серпня 2017 року надавало ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" послуги з переказу грошових коштів фізичним особам без відкриття рахунку. Відповідно до довідки платіжного оператора, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника було перераховано 5000,00 грн (а.с.20).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором позики № 99653 за період з 29 серпня 2019 року по 01 серпня 2025 року, загальна заборгованість становить 25 249,50 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за тілом позики; 20249,50 грн заборгованість за процентами та комісією за користування позикою.
Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5000,00 грн та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з останнього підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору позики №99653 від 29 серпня 2019 року у розмірі 5000,00 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках та комісії у загальному розмірі 20249,50 грн, слід зазначити наступне.
Так, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики.
Частинами 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно з ч.1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України.
Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст.625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
Тобто, твердження про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст.625 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contraproferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiunt ur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (ст.1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року за № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки.
З розрахунку заборгованості за договором позики №99653 від 29 серпня 2019 року вбачається, що заборгованість відповідача становить 25249,50 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за позикою та 20249,50 грн - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
У ході розгляду справи, судом встановлено, що сума заборгованості за процентами нарахована за період з 29 серпня 2019 року до 24 січня 2020 року, тобто поза межами строку кредиту.
Як зазначено вище у рішенні, 29 серпня 2019 року між ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" та відповідачем укладено договір позики №99653 та п. 1.1.5 якого визначено, що строк повернення позики (термін платежу) – 27 вересня 2019 року.
Відповідно до положень п. 4.1, 4.2, 4.3 Договору позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 27 вересня 2019 року. Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті. Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно.
Згідно графіку платежів до договору позики №99653 від 29 серпня 2019 року сторони визначили суму позики - 5000,00 грн, проценти за період з 29 серпня 2019 року до 27 вересня 2019 року – 14,50 грн та термін платежу - 27 вересня 2019 року.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками, нараховану в межах строку кредитування з 29 серпня 2019 року до 27 вересня 2019 року, а саме у розмірі 14,50 грн.
Разом з тим, п. 1.1.2.2. Договору позики не містить зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту, а тому положення позики про сплату позичальником на користь товариства комісії за надання кредиту є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії необґрунтованою.
Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст ст. 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення ч.1, ч.2, ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч.1 ст. 1 та ч.2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
Водночас, слід зазначити, що Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно із ч.5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що "у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Як зазначено вище у рішенні, 29 серпня 2019 між ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" та відповідачем укладено договір позики №99653, умовами якого передбачено плату за користування позикою у вигляді комісії у розмірі 1,5% в день від початкового розміру позики, що складає 75,00 грн (п. 1.1.2.2 Договору).
Відповідно до п. 5.3 Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення.
З розрахунку заборгованості за договором позики №99653 від 29 серпня 2019 року, вбачається, що ТОВ ФК "ГЕЛЕКСІ" нараховано заборгованість по комісії у розмірі 20175,00 грн, яка обґрунтована умовами договору, зокрема, як плата за користування позикою та міра відповідальності відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак, враховуючи що ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ", звертаючись до суду з позовом, не посилалося на нарахування процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених саме ст. 625 ЦК України та враховуючи, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту та за які товариством встановлена щомісячна комісія, суд не вбачає правових підстав для стягнення заборгованості по комісії у розмірі 20175,00 грн.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 та від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики №99653 від 29 серпня 2019 року у розмірі 5014,50 грн.
При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд виходить з наступного.
За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також слід стягнути понесені останнім витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (5014,50 грн від 25249,50 грн становить 19,90%).
За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 482,10 грн (2422,4 0* 19,90% = 482,10).
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи становлять 7000,00 грн.
Відповідно до ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
До матеріалів справи представником позивача долучено копію договору №б/н про надання професійної правничої допомоги від 09 липня 2025 року, Акт №99653 про надані послуги правничої допомоги, згідно якого загальна вартість наданих адвокатом Рудзей Ю.В. ТОВ "ФК "Гелексі" послуг становить 5000,00 грн.
За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 995,00 грн (5000 * 19,90% = 995,00 грн).
Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 89,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ"до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ" заборгованість за кредитним договором №99653 від 29 серпня 2019 року в розмірі 5014 (п`ять тисяч чотирнадцять) грн 50 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ" судовий збір у розмірі 482 (чотириста вісімдесят дві) грн 10 коп та витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 995 (дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 00 коп.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони справи:
позивач - ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФК "ГЕЛЕКСІ", код за ЄДРПОУ 41229318, місцезнаходження: 01054, м.Київ, вул.В`ячеслава Липинського, буд.10/1;
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Штогун О.С.