КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/10879/2026 Доповідач - Кафідова О.В.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 587/1866/25

09 вересня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Пономаренко Н.В., у цивільній справі за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 11 травня 2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 16492-05/2023 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Зазначав, що після заповнення відповідачкою електронної заявки на отримання споживчого кредиту на сайті первісного кредитора https://bananacredit.com.ua/ ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» 11 травня 2023 року направило ОСОБА_1 пропозицію укласти договір про надання фінансового кредиту № 16492-05/2023 шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника повного тексту кредитного договору.
Вказував, що в процесі заповнення заявки та реєстрації особистого кабінету первісний кредитор здійснив ідентифікацію та верифікацію особи з використанням системи BankID НБУ і бюро кредитних історій з додатковою фотофіксацією особи з власним ідентифікаційним документом, у зв`язку із чим, за твердженням позивача, особу, яка вчиняла дії в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, було однозначно встановлено як ОСОБА_1 . 
Позивач зазначав, що 11 травня 2023 року після ознайомлення з пропозицією укласти електронний договір ОСОБА_1 натиснула кнопку «З умовами договору (оферти) згоден», після чого ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» направило через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор W153 на номер телефону НОМЕР_1 , зазначений позичальником в анкеті в особистому кабінеті, який боржником було введено/відправлено первісному кредитору у відповідному розділі сайту, чим прийнято пропозицію щодо укладення кредитного договору. 
Посилався на те, що відповідно до розділу 1 кредитного договору ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» зобов`язувалося надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. У позовній заяві зазначено, що кредит надавався строком на 30 днів, а базова процентна ставка становила 2,5 % на день. 
Зазначав, що ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку НОМЕР_2 , яку позичальник указав при оформленні кредиту, що, за твердженням позивача, підтверджується документом надавача платіжних послуг ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». 
Вказував, що відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачувала поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачувала щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачувала їх взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
Позивач зазначав, що відповідачка здійснювала часткові оплати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 16492-05/2023, а останній платіж було здійснено 09 червня 2023 року у сумі 147,12 грн. Вважав, що, сплачуючи кредит, відповідачка вчинила конклюдентні дії, які свідчать про прийняття укладеного кредитного договору. 
Зазначав, що 03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого первісний кредитор передав фактору, а фактор прийняв права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом. Відповідно до Додатку № 1 - Реєстру боржників до договору факторингу № 3072023, за твердженням позивача, було відступлено і заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 16492-05/2023. 
Також зазначав, що 29 листопада 2023 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «СВЕА ФІНАНС», укладено договір факторингу № 01.02-79/23, відповідно до умов якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» передало новому кредитору права вимоги за кредитними договорами. 
Вказував, що відповідно до Додатку № 1 - Реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 16492-05/2023 станом на дату відступлення права вимоги становила 56 843,89 грн.
Позивач зазначав, що станом на дату складання позовної заяви заборгованість відповідачки за договором становить 56 843,89 грн, з яких: 14 861 грн - заборгованість за тілом кредиту, 41 982,89 грн - заборгованість за процентами, неустойка - 0 грн. 
У зв`язку із викладеним просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договором № 16492-05/2023 від 11 травня 2023 року у розмірі 56 843,89 грн та судові витрати. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року позов ТОВ «СВЕА ФІНАНС» задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 16492-05/2023 від 11 травня 2023 року в розмірі 56 843,89 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року у справі № 587/1866/25 та схвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «СВЕА ФІНАНС» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду є необ`єктивним, необґрунтованим та ухваленим із грубим порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність факту отримання відповідачкою кредитних коштів, тоді як позивач не надав належних та допустимих доказів фактичного перерахування грошових коштів саме відповідачці.
Зазначає, що долучена до матеріалів справи довідка платіжної системи не є первинним бухгалтерським документом та не містить усіх обов`язкових реквізитів, які дозволяли б ідентифікувати отримувача коштів, підтвердити факт їх зарахування та зв`язок із конкретним кредитним договором. Вказує на відсутність банківських виписок, платіжних доручень або інших документів, що безпосередньо підтверджують рух коштів на рахунок відповідачки. 
Зазначає, що суд безпідставно поклав в основу рішення внутрішній розрахунок заборгованості, складений позивачем, який не є первинним документом та не може вважатися належним доказом розміру боргу, не містить деталізації нарахувань, не дає можливості перевірити правильність обчислення процентів та не підтверджений обліковими документами.
Вказує, що суд не надав належної оцінки доводам щодо відсутності доказів переходу права вимоги. Зазначає, що матеріали справи не містять повного реєстру боржників, підписаного сторонами договорів факторингу, який підтверджував би включення саме відповідачки до такого реєстру, а надані витяги є неповними та не дозволяють установити факт передачі права вимоги у заявленому обсязі. 
Вважає, що суд першої інстанції фактично переклав обов`язок доказування на відповідачку, хоча саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається, а також відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, чим позбавив відповідачку можливості реалізувати право на захист та отримати документи, які знаходяться у володінні позивача. 
Окремо зазначає, що суд безкритично прийняв доводи позивача щодо укладення електронного договору та використання одноразового ідентифікатора, не перевіривши належним чином факт ідентифікації відповідачки, отримання нею такого ідентифікатора та використання саме нею відповідних засобів зв`язку, а матеріали справи, на її думку, не містять доказів належної ідентифікації особи.
Також звертає увагу на те, що суд не перевірив правомірність нарахування процентів у розмірі 2,5 % на день, що фактично призводить до надмірного фінансового навантаження та суперечить принципам справедливості і добросовісності. 
Щодо переходу права вимоги апелянт зазначає, що позивач обґрунтовує його укладенням договору факторингу № 3072023 від 03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» і ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА».
Вказує, що фактично до матеріалів справи долучено копії договорів факторингу, витяги з реєстрів боржників, копію першої та останньої сторінки реєстру боржників, тоді як повні реєстри боржників, які є невід`ємною частиною договорів факторингу та якими підтверджується передача права вимоги щодо конкретного боржника, позивачем не надано. 
Зазначає, що надані витяги не містять підписів обох сторін договорів факторингу, не дають можливості встановити їх цілісність та повноту, не містять інформації про інші записи реєстру та не дозволяють перевірити, чи дійсно відповідні дані були включені до оригінального реєстру на момент його підписання.
Вказує, що відповідно до змісту договору факторингу № 3072023 передача права вимоги здійснюється на підставі акта приймання-передачі та реєстру боржників, однак, за доводами апеляційної скарги, у матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі, повний реєстр боржників та документи, які підтверджують фактичну передачу документації новому кредитору. 
Зазначає, що аналогічна ситуація має місце щодо договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року. Вказує, що позивач надав платіжне доручення про сплату фінансування, однак сам факт оплати не підтверджує передачу права вимоги саме щодо відповідачки без належного реєстру боржників.
Вважає, що позивач не довів факт переходу права вимоги, обсяг переданих прав та включення відповідачки до відповідного реєстру, а суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на наявність договорів факторингу, не перевіривши їх зміст та додатки. 
Також апелянт посилається на положення статей 41, 49 Закону України «Про платіжні послуги» та статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» і зазначає, що позивач не надав документів, які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідачки та завершення відповідної платіжної операції. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом встановлено, що 11 травня 2023 року о 15:23 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 оформлено договір про надання фінансового кредиту № 16492-05/2023.
Відповідно до п. 1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 15 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором.
Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається строком на 360 днів, дата надання кредиту - 11 травня 2023 року, дата погашення - 04 травня 2024 року. 
Відповідно до п. 1.4.1 договору процентна ставка становить 2,50 % на день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.2 договору. Проценти відповідно до п. 1.5 договору підлягають сплаті кожні 30 днів. 
Пунктом 1.6 договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта із використанням реквізитів платіжної картки № 5355-28xx-xxxx-5785, а кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за зазначеними реквізитами. 
Додатком № 1 до договору визначено графік платежів. Вказаний додаток містить дані ОСОБА_1 та зазначення електронного підпису W153. 
Матеріали справи також містять документи щодо умов споживчого кредитування, у яких зазначено ОСОБА_1 та електронний підпис W153 від 11 травня 2023 року. 
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що, всупереч змісту самого кредитного договору, у позовній заяві ТОВ «СВЕА ФІНАНС» зазначило строк кредитування 30 днів, тоді як первинний договір визначає строк кредитування у 360 днів. 
Аналогічно у складеному ТОВ «СВЕА ФІНАНС» розрахунку заборгованості від 18 березня 2025 року в графі «Строк кредитування, днів» зазначено 30, при цьому вказано суму виданого кредиту 15 000 грн, процентну ставку 2,5 % на день, заборгованість за тілом кредиту 14 861 грн та за процентами 41 982,89 грн. 
На підтвердження видачі кредитних коштів позивачем надано лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» вих. № 2919_250318182911 від 18 березня 2025 року.
У цьому листі зазначено, що відповідно до договору на переказ коштів ФК-150920 від 15 вересня 2020 року було успішно перераховано 11 травня 2023 року о 15:25:02 кошти у сумі 15 000 грн на платіжну картку з маскою   НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 236464010. 
Разом із тим зазначений документ не містить прізвища, ім`я та по батькові власника платіжного засобу, номера банківського рахунку отримувача чи інших відомостей банку-емітента, які б дозволяли встановити, що картка НОМЕР_2 належала саме ОСОБА_1 .
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за кредитним договором № 16492-05/2023, складений ТОВ «СВЕА ФІНАНС» 18 березня 2025 року, відповідно до якого заборгованість визначено у розмірі 56 843,89 грн, з яких 14 861 грн - заборгованість за тілом кредиту та 41 982,89 грн - заборгованість за процентами. 
З детального розрахунку вбачається, що 05 червня 2023 року в ньому відображено сплату 139 грн у рахунок тіла кредиту та 3 861 грн у рахунок процентів, а станом на 09 червня 2023 року загальний розмір відображених у відповідних графах оплат становить 139 грн за тілом кредиту та 4 449,48 грн за процентами. 
Разом із тим у позовній заяві позивач зазначає, що останній платіж було здійснено 09 червня 2023 року у сумі 147,12 грн. 
Таким чином, наведені у позовній заяві відомості щодо останнього платежу не узгоджуються з даними наданого позивачем детального розрахунку заборгованості. При цьому окремих банківських або інших платіжних документів, які б підтверджували здійснення саме ОСОБА_1 зазначених у розрахунку платежів, позивачем не надано.
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» оформлено договір факторингу № 3072023.
Зі змісту договору вбачається, що клієнт передає фактору, а фактор приймає права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли за основними договорами.
Пунктом 1.4 договору передбачено, що відступлення права грошової вимоги та всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами, та їх перехід від клієнта до фактора відбувається у дату укладення цього договору та Акта приймання-передачі. 
В матеріалах справи наявний витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 3072023 від 03.07.2023, який має вихідний номер 1710202401 та датований 17 жовтня 2024 року.
У цьому витягу за № 23320 зазначено ОСОБА_1 , кредитний договір № 16492-05/2023, заборгованість за основною сумою боргу - 14 861 грн, заборгованість за процентами - 8 916,72 грн, загальну суму заборгованості - 23 777,72 грн. Документ підписаний директором ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» Єгором Кононенком. 
29 листопада 2023 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 01.02-79/23.
Відповідно до умов цього договору ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» відступає фактору права вимоги за кредитними договорами, а фактор сплачує за відступлення прав вимоги фінансування.
У п. 4.1, 4.2 договору визначено фінансування в розмірі 2 471 426,86 грн, яке фактор повинен перерахувати клієнту у встановлений договором строк. 
Матеріали справи містять платіжну інструкцію № 9387 від 30 листопада 2023 року про перерахування ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» на користь ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» 2 471 426,86 грн із призначенням платежу «Оплата фінансування зг. Договору факторингу №01.02-79/23 від 29.11.2023 без ПДВ». 
У витягу з Реєстру боржників до договору факторингу від 29 листопада 2023 року № 01.02-79/23 за № 4916 зазначено кредитний договір № 16492-05/2023, боржника ОСОБА_1 , дату видачі кредиту 11 травня 2023 року, суму кредиту 15 000 грн, дату закінчення договору 04 травня 2024 року, загальну суму заборгованості 56 843,89 грн, з якої 14 861 грн - прострочений основний борг та 41 982,89 грн - прострочені проценти. 
Рішенням єдиного учасника ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» № 1 від 25 березня 2024 року змінено найменування товариства на ТОВ «СВЕА ФІНАНС». 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 11 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» було укладено договір фінансового кредиту № 16492-05/2023, підписаний електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора W153, за яким відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн.
Суд першої інстанції визнав доведеним факт перерахування відповідачці кредитних коштів на підставі довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про здійснення 11 травня 2023 року переказу 15 000 грн на картку НОМЕР_2 та зазначив, що відповідачкою не спростовано факт отримання кредитних коштів та користування ними. 
Суд першої інстанції також визнав обґрунтованим наданий позивачем розрахунок, відповідно до якого заборгованість становить 56 843,89 грн, з яких 14 861 грн - заборгованість за тілом кредиту та 41 982,89 грн - заборгованість за процентами. Суд зазначив, що відповідачкою за час користування кредитними коштами сплачено 139 грн за тілом кредиту та 4 449,48 грн процентів. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом статей 205, 207 ЦК України письмова форма правочину може бути електронною, а правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, та він підписаний його стороною.
Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір може бути укладений шляхом пропозиції його укласти та її прийняття в електронній формі, а електронний правочин може бути підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Офіційний текст ЦПК закріплює саме такий розподіл обов`язку доказування. 
Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та мотивує врахування або відхилення кожного доказу. 
Верховний Суд у постанові від 24 червня 2026 року у справі № 286/3618/24, провадження № 61-8095св25, виходив із того, що у спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним обов`язків за кредитним договором, зокрема надання грошових коштів позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором.
У цій постанові Верховний Суд звернув увагу на необхідність установлення того, чи належала відповідачу банківська картка, на яку кредитодавець стверджував про перерахування кредитних коштів, та зазначив, що позивач не довів, а суди не встановили, що грошові кошти були перераховані на банківську картку саме відповідачки. 
Застосовуючи наведені положення закону та висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про належне доведення факту надання кредитних коштів саме ОСОБА_1 .
Наданий позивачем лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» дійсно містить інформацію про здійснення 11 травня 2023 року платіжної операції на суму 15 000 грн на платіжну картку НОМЕР_2 .
Отже, доводи апеляційної скарги в тій частині, що матеріали справи взагалі не містять будь-якого документа щодо здійснення платіжної операції, не повністю відповідають матеріалам справи.
Проте сам по собі зазначений лист підтверджує здійснення операції за певними реквізитами, але не містить відомостей про власника платіжного засобу або банківського рахунку, на який були перераховані кошти.
Документа банку-емітента, виписки по рахунку чи іншого незалежного від кредитодавця та його платіжного партнера доказу, з якого можна було б установити, що платіжний засіб НОМЕР_2 станом на 11 травня 2023 року належав саме ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
Саме лише зазначення реквізитів цієї картки у сформованому в електронному вигляді кредитному договорі не звільняє необхідності доведення факту зарахування коштів саме відповідачці, оскільки ОСОБА_1 заперечує належне виконання кредитодавцем обов`язку щодо надання їй кредиту.
Колегія суддів при цьому враховує, що номер телефону НОМЕР_1 , на який, за доводами позивача, було направлено одноразовий ідентифікатор W153, збігається з номером телефону, який сама ОСОБА_1 зазначила в апеляційній скарзі. 
Тому сам по собі довід апеляційної скарги про неналежну ідентифікацію особи, яка використовувала відповідний номер телефону, за наявними матеріалами не може бути визначальною підставою для відмови в позові.
Разом із тим зазначена обставина не підтверджує належність відповідачці банківської картки НОМЕР_2 та не замінює доказів фактичного отримання нею 15 000 грн кредитних коштів.
Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка отримала кредитні кошти, зокрема з огляду на те, що нею не спростовано факт їх отримання, не відповідає встановленому статтею 81 ЦПК України розподілу обов`язку доказування.
Саме ТОВ «СВЕА ФІНАНС», звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , повинно довести виникнення у неї кредитного зобов`язання та виконання кредитодавцем зустрічного обов`язку щодо надання кредитних коштів саме цій особі.
Не є достатнім самостійним підтвердженням отримання кредиту і посилання позивача на часткове погашення заборгованості.
Інформація про сплату 139 грн за тілом кредиту та 4 449,48 грн процентів міститься у складеному кредитором розрахунку заборгованості, однак окремі документи про платіжні операції, з яких можливо було б встановити платника відповідних сум та пов`язати такі платежі саме з ОСОБА_1 , у матеріалах справи відсутні.
Крім того, твердження позивача у позовній заяві про останній платіж 09 червня 2023 року в сумі 147,12 грн не узгоджується з відомостями детального розрахунку, на який сам позивач посилається.
За таких обставин внутрішній розрахунок заборгованості не може сам по собі підтверджувати факт вчинення саме відповідачкою конклюдентних дій з виконання спірного кредитного договору.
Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неповного дослідження судом першої інстанції доказів переходу права вимоги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином - відступлення права вимоги.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 1077 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів факторингу у 2023 році, за договором факторингу одна сторона - фактор - передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони - клієнта - за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи - боржника. Для правовідносин 2023 року застосовується відповідна історична редакція ЦК України; у 2026 році регулювання факторингу було змінено окремим законом. 
Отже, звертаючись до суду як новий кредитор, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» повинно довести безперервний перехід до нього конкретного права вимоги: від ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та в подальшому від ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»/ТОВ «СВЕА ФІНАНС».
Наданий суду витяг з Реєстру боржників складений лише 17 жовтня 2024 року, тобто більш ніж через рік після дати, з якою позивач пов`язує перехід права вимоги. Зазначений витяг підписаний лише директором ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та не містить відомостей, які б дозволяли співвіднести його із конкретним заповненим актом приймання-передачі від 03 липня 2023 року.
Суд першої інстанції, встановивши, що пунктом 1.4 договору передбачено перехід права вимоги у дату укладення договору та акта приймання-передачі, самого змісту наданого акта не проаналізував та не надав оцінки незаповненим у ньому істотним реквізитам.
Щодо договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року колегія суддів ураховує, що матеріали справи містять сам договір, платіжну інструкцію про сплату фінансування та витяг із Реєстру боржників, який містить відомості щодо ОСОБА_1 .
Водночас ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» могло передати наступному фактору лише ті права, які воно саме належним чином набуло від попереднього кредитора.
Тому наявність документів щодо другого договору факторингу сама по собі не усуває недоведеність попередньої ланки переходу права вимоги від ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП».
З огляду на положення статей 512, 514 ЦК України особа, яка заявляє вимогу як новий кредитор, повинна підтвердити належне набуття відповідного права від особи, якій це право належало.
За сукупністю досліджених доказів колегія суддів доходить висновку, що ТОВ «СВЕА ФІНАНС» не довело належними та достатніми доказами ані факту надання 15 000 грн кредитних коштів саме ОСОБА_1 , ані безперервного переходу до позивача права вимоги за кредитним договором № 16492-05/2023.
За таких обставин відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_1 обов`язку зі сплати заявленої позивачем заборгованості у розмірі 56 843,89 грн.
Довід апеляційної скарги про неправомірність процентної ставки у розмірі 2,5 % на день не впливає на зазначений висновок колегії суддів, оскільки за встановленої недоведеності факту надання кредитних коштів саме відповідачці та належного набуття позивачем права вимоги перевірка правильності розміру заявлених до стягнення процентів не може бути підставою для задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Чинний ЦПК передбачає саме такі підстави апеляційного втручання. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції визнав встановленими факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та належного переходу до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги за кредитним договором, які належними та достатніми доказами не підтверджені.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «СВЕА ФІНАНС».
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову сплачений ТОВ «СВЕА ФІНАНС» судовий збір за подання позовної заяви відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягає.
З ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 3633,60 грн.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: Судді: