Справа № 175/3809/26
Провадження № 2/175/1008/26
РІШЕННЯ 
Іменем України
"26" серпня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючого судді Войтуха О.М.,
з участю секретаря судового засідання Волошка А.А., 
учасники:
представник позивача Таран В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на підставі розписки, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на підставі розписки.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 500 ( шість тисяч п`ятсот) доларів США. 07 травня 2019 року ОСОБА_2 повторно отримала від позивача грошові кошти в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США. На підтвердження факту отримання коштів відповідачем складено розписки від 08 квітня 2019 року та 07 травня 2019 року. Зі змісту розписок вбачається, що грошові кошти отримані відповідачем у борг, із зобов`язанням повернути їх протягом шести місяців. Позивач зазначив, що станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, суму боргу не повернув, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. а також судові витрати в тому числі витрати на правничу допомогу. Позивач також зазначено, що до даної категорії справ застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Позивач у судовому засіданні просив суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Надав суду для огляду оригінали розписок від 08 квітня 2019 року та 07 травня 2019 року.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, на електронну пошту Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надіслала заяви щодо неможливості приймати участь у розгляді справи, у зв`язку з тим, що з квітня 2022 року вона перебуває за межами України, заявлені позовні вимоги не визнала, просить суд надати належним чином завірені копії розписок, на які посилається позивач, дату складання зазначеної розписки, обставини її виникнення та застосувати наслідки спливу строку позовної давності відповідно до законодавства України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.
Судом встановлено, що місцем реєстрації відповідача є АДРЕСА_1 , а відтак дана справа підсудна Дніпровському районному суду Дніпропетровської області.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Судом встановлено, відповідно до розписки від 08 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, які зобов`язалася повернути протягом шести місяців. Згідно розписки від 07 травня 2019 року відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США, які також зобов`язалася повернути протягом шести місяців.
Таким чином, загальний розмір отриманих відповідачем від позивача за двома розписками грошових коштів становить 10 000 (десять тисяч) доларів США.
Факт передачі відповідачу коштів за вказаними розписками підтверджується оригіналами боргових розписок від 08 квітня 2019 року та 07 травня 2019 року, які були оглянуті судом та досліджені у судовому засіданні.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, відповідно до якої розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує як укладення договору позики, так і факт передання боржнику грошових коштів та умови такого зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
При цьому суд бере до уваги положення ст. 545 ЦК України, відповідно до яких у разі виконання зобов`язання кредитор повинен повернути боржникові борговий документ. 
Наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про невиконання відповідачем боргових зобов`язань, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду.
Отже, наявність у відповідача обов`язку повернути отримані від позивача грошові кошти підтверджується належними письмовими доказами — розписками від 08 квітня 2019 року та 07 травня 2019 року, оригінали яких знаходяться у позивача ОСОБА_1 , та які були оглянуті судом в судовому засіданні.
Відповідачем доказів повернення позивачу отриманих грошових коштів у розмірі 6500 доларів США та 3500 доларів США, доказів припинення відповідних зобов`язань та доказів щодо перебування з квітня 2022 року за межами України суду не надано.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики належним чином не виконала, у зв`язку з чим з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 10 000 доларів США.
Щодо валюти виконання зобов`язання, суд виходить з наступного.
Правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, підтверджено можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу саме в іноземній валюті, якщо позика була надана саме в такій валюті та позивач просить про стягнення боргу у відповідній валюті.
Оскільки судом встановлено, що відповідач отримав у позику саме долари США, а позивач просить про стягнення боргу саме у доларах США, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Також відповідачем у відзиві зазначено щодо спливу строку позовної давності, у зв`язку з тим, що відповідно до умов боргової розписки від 08 квітня 2019 року відповідач зобов`язалася повернути отримані грошові кошти протягом шести місяців. Таким чином, строк виконання цього зобов`язання настав 08 жовтня 2019 року.
Відповідно до умов боргової розписки від 07 травня 2019 року відповідач також зобов`язалася повернути отримані грошові кошти протягом шести місяців, у зв`язку з чим строк виконання цього зобов`язання настав 07 листопада 2019 року.
Враховуючи доводи відповідача, що зазначені у відзиві, суд зазначає наступне. 
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року в Україні запроваджено карантин, який продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021, №855 від 11.08.2021, №981 від 22.09.2021, №1336 від 15.12.2021, №229 від 23.02.2022, №630 від 27.05.2022, №928 від 19.08.2022, №1428 від 23.12.2022 року до 30.04.2023 року.
У постанові від 22 вересня 2022 року по справі №920/724/21 Верховний Суд зазначив про автоматичне продовження строків позовної давності пов`язане саме зі встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Тобто, загальні та спеціальні строки позовної давності відповідно до вищезазначеного були призупинені до 30 червня 2023 року, а їх перебіг міг би початись з 30 червня 2023 року, якби не наступне.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації по відношенню до України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу.
Отже, за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Зокрема, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Також, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 дійшла висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 січня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Відтак, суд зазначає, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, а відповідно, позовна заява подана в межах строку позовної давності.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за розписками від 08 квітня 2019 року та 07 травня 2019 року станом на 26 лютого 2026 року (день подання позову) не сплинула.
Відтак вимога відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступного.
Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Виходячи з принципів розумності та справедливості, з конкретних обставин справи, суд вважає достатнім стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування завданої моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, вважає таку суму достатньою, в решті цих позовних вимог слід відмовити.
За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 504 грн, 00 коп., що підтверджується належними доказами, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що такі витрати підлягають розподілу за умови подання належних та допустимих доказів їх понесення, обсягу наданих послуг та їх вартості. Оскільки на момент ухвалення рішення належні докази на підтвердження таких витрат у матеріалах справи відсутні, суд не вбачає підстав для їх стягнення на даній стадії розгляду справи.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 256-259, 261, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 509, 524, 533, 545, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, з яких 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США - заборгованість за розпискою від 08 квітня 2019 року 
та 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США - заборгованість за розпискою від 07 травня 2019 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 504,00 грн.
Реквізити сторін:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя     О.М. Войтух