ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Київ
справа №759/4795/26
провадження № 33/824/2570/2026
Київський апеляційний суд у складі судді Желепи О.В.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його предстаниці - адвоката Єфімік Олени Олександрівни на постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року щодо притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №586240, від 08 лютого 2026 року, ОСОБА_1 08 лютого 2026 о 14 год 35 хв рухаючись по вул. Якуба Коласа, 6Д у м. Києві, керував ТЗ «Jeely HS», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння, зі згоди водія, проводився на місці зупинки ТЗ за допомогою приладу «Alcotest Drager 6820». Результат 0,65 проміле. 
Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.п. «а» п. 2.9 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та призначено йому стягнення у виді штрафу однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 (сімнадцять тисяч) гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.
Не погоджуючись з такою постановою, ОСОБА_1 та його представниця - адвокат Єфімік О.О. подали апеляційні скарги в яких просять оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що алкоголь не вживає протягом тривало часу, тому 08 лютого 2026 року не перебував і не міг перебувати у стані алкогольного сп'яніння.
Звертає увагу, що працівник поліції всупереч Порядку не склав у присутності двох свідків протокол про адміністративне правопорушення у вигляді ухилення від огляду у закладі охорони здоров'я.
Адвокат Єфімік О.О. у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не досліджував протокол про адміністративне провадження.
Вказує, що ОСОБА_1 не погоджувався із результати Драгеру, про що зазначив у протоколі та відмовився від проходженнч медичного огляду у закладі охорони здоров`я.
Вважає, що стосовно ОСОБА_1 необхідно було складати протокол про відмову водія від проведення огляду в закладі охорони здоров`я.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, зміст протоколу про адміністративне правопорушення, акт огляду, роздруківку спеціального технічного засобу, направлення до закладу охорони здоров`я, письмові пояснення ОСОБА_1 , матеріали відеофіксації та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи і вирішення її у точній відповідності із законом. 
Відповідно до статті 280 КУпАП суд під час розгляду справи зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна конкретна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також установити всі інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами є фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність адміністративного правопорушення та винуватість особи, причому обов`язок щодо збирання таких доказів покладено на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення. 
При цьому відповідно до статті 252 КУпАП кожний доказ підлягає оцінці не ізольовано, а у взаємному зв`язку з іншими матеріалами, на підставі повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
З огляду на каральний характер адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 130 КУпАП, висновок про винуватість особи не може ґрунтуватися на припущенні, неповно встановлених фактах або на самостійному доповненні судом змісту обвинувачення, сформульованого уповноваженим органом, тоді як усі непереборні сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь. 
Частиною першою статті 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за декілька альтернативних за змістом діянь, а саме: керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння; передачу керування особі, яка перебуває у такому стані; а також відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. 
Незважаючи на те, що зазначені адміністративні правопорушення передбачені однією частиною статті та тягнуть однакове адміністративне стягнення, вони не є тотожними, оскільки кожне з них характеризується самостійною об`єктивною стороною, відмінними юридично значущими обставинами та окремим предметом доказування.
Для встановлення складу правопорушення у формі керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння належними та допустимими доказами повинні бути підтверджені як факт керування, так і факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, встановлений із дотриманням передбаченої законом процедури.
Натомість склад правопорушення у формі відмови від проходження огляду передбачає встановлення факту керування транспортним засобом, наявності законних підстав для направлення особи на огляд, належного роз`яснення та пред`явлення вимоги пройти такий огляд, а також усвідомленої відмови або конкретних дій, спрямованих на ухилення від його проходження.
Зазначені форми правопорушення передбачають і різні порушення Правил дорожнього руху України, оскільки підпункт «а» пункту 2.9 Правил забороняє керування транспортним засобом у стані сп`яніння, тоді як пункт 2.5 Правил покладає на водія обов`язок на вимогу поліцейського пройти у встановленому порядку огляд із метою встановлення стану сп`яніння. 
Отже, установлення під час судового розгляду обставин, які можуть свідчити про відмову від проходження огляду, не надає суду права автоматично вважати доведеним інше діяння керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, так само як і не надає права самостійно замінити фактичне обвинувачення, сформульоване у протоколі, на обвинувачення про відмову водія пройти огляд у встановленому порядку.
Відповідно до статті 256 КУпАП у протоколі обов`язково зазначаються місце, час і суть адміністративного правопорушення, а також нормативний акт, який передбачає відповідальність за відповідне діяння. Саме викладена у протоколі фактична суть правопорушення визначає межі обвинувачення, щодо якого особа повинна мати реальну можливість надати пояснення, заперечення та докази. 
У справі, яка переглядається, у протоколі серії ЕПР1 № 586240 зазначено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується результатом огляду на місці зупинки 0,65 проміле, та порушив підпункт «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України.
У протоколі не зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду у закладі охорони здоров`я, не наведено конкретних дій, якими він ухилявся від такого огляду, не викладено обставин пред`явлення йому відповідної вимоги, а порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху України йому не ставилося у вину.
Отже, предметом розгляду суду було саме обвинувачення у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а не обвинувачення у відмові від проходження огляду.
З наявних у матеріалах справи відомостей щодо відеозаписів убачається, що о 14 годині 32 хвилини 53 секунди, після того як ОСОБА_1 зупинив транспортний засіб, до нього підійшли працівники патрульної поліції.
О 14 годині 34 хвилини 39 секунд ОСОБА_1 запитав працівників поліції, що сталося, після чого один із поліцейських, наблизившись до водія, повідомив про наявність запаху алкоголю з порожнини рота та запропонував пройти огляд із використанням спеціального технічного засобу.
О 14 годині 36 хвилин 12 секунд ОСОБА_1 погодився пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, не висловлюючи заперечень щодо проведення самої процедури із використанням приладу «AlcoTest Drager 6820».
У подальшому було здійснено декілька спроб проведення тесту, під час яких працівники поліції надавали ОСОБА_1 вказівки щодо тривалості та інтенсивності видиху, після чого змінили мундштук і повторили процедуру.
За результатом тестування спеціальний технічний засіб зафіксував показник 0,65 проміле.
Разом із тим згода особи на проходження огляду та згода особи з отриманим результатом огляду є різними за своїм юридичним змістом обставинами, які не можуть ототожнюватися.
Початкова згода ОСОБА_1 здійснити видих у спеціальний технічний засіб підтверджує лише добровільне проходження огляду на місці, однак не свідчить про подальше визнання ним правильності показника 0,65 проміле.
Після отримання результату ОСОБА_1 повідомив, що алкогольних напоїв не вживав, та висловив незгоду з показниками спеціального технічного засобу.
Зазначена позиція не лише випливає зі змісту зафіксованої взаємодії з працівниками поліції, а й безпосередньо відображена у протоколі про адміністративне правопорушення, у якому ОСОБА_1 власноруч зазначив: «алкоголь не вживав, з показниками Драгера не згоден».
Таким чином, незгода водія із результатом огляду не є припущенням захисту, сформульованим після складення адміністративних матеріалів, а була чітко висловлена безпосередньо під час оформлення події та зафіксована у самому протоколі.
Крім того, працівниками поліції було оформлено направлення ОСОБА_1 до КНП «Київська міська клінічна лікарня № 10» для проведення огляду на стан сп`яніння, у якому зазначено час направлення 14 годин 55 хвилин 08 лютого 2026 року.
Сам факт оформлення направлення також підтверджує, що працівники поліції сприйняли висловлену водієм незгоду як обставину, яка відповідно до законодавства зумовлювала необхідність переходу до наступного етапу процедури огляду у закладі охорони здоров`я.
При цьому графи направлення щодо результату медичного огляду не заповнені, висновок лікаря про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння у матеріалах справи відсутній.
У подальшому, як випливає з досліджених судом першої інстанції матеріалів та змісту відеофіксації, ОСОБА_1 фактично відмовився від проходження огляду в закладі охорони здоров`я.
Однак зазначена обставина не підтверджує автоматично факт перебування водія у стані алкогольного сп`яніння, а за наявності всіх передбачених законом умов могла становити іншу, самостійну форму об`єктивної сторони правопорушення відмову від проходження огляду.
Відповідно до частини третьої статті 266 КУпАП у разі незгоди водія з результатами огляду, проведеного поліцейським із використанням спеціального технічного засобу, огляд проводиться у закладі охорони здоров`я. Такий огляд повинен бути проведений не пізніше двох годин із моменту встановлення відповідних підстав, у присутності поліцейського, а огляд, здійснений із порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним. 
Пунктом 5 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, прямо передбачено, що підставою для притягнення водія до відповідальності за результатом огляду на місці є не лише підтвердження стану сп`яніння за результатом тестування, а й згода водія з результатом такого огляду. 
Відповідно до пункту 6 цього Порядку водій, який висловив незгоду з результатами огляду, проведеного на місці зупинки, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, а відповідно до пункту 7 поліцейський зобов`язаний забезпечити проведення такого огляду не пізніше двох годин із моменту виникнення підстав. 
Аналогічні положення містяться у пункті 7 розділу І Інструкції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, відповідно до якого у разі незгоди водія з результатом огляду, проведеного поліцейським, огляд проводиться у найближчому уповноваженому закладі охорони здоров`я. Поліцейський зобов`язаний забезпечити доставку водія до такого закладу, а сам медичний огляд проводиться у присутності поліцейського. 
Системне тлумачення наведених норм свідчить, що після висловлення водієм незгоди з результатом огляду на місці процедура встановлення стану сп`яніння не завершується показником спеціального технічного засобу, оскільки закон пов`язує остаточне вирішення питання щодо наявності або відсутності такого стану з проведенням огляду в закладі охорони здоров`я.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 безпосередньо висловив незгоду з результатом 0,65 проміле, письмово зафіксував це у протоколі, після чого працівниками поліції було оформлено направлення до закладу охорони здоров`я.
За таких обставин показник 0,65 проміле не міг розглядатися як самостійне та завершене підтвердження перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки законодавчо визначена процедура вимагала подальшого проведення медичного огляду або належного оформлення відмови від його проходження.
Висновок закладу охорони здоров`я про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння відсутній.
Направлення на огляд, у якому не зазначено жодного результату медичного обстеження, не є доказом наявності стану сп`яніння, оскільки воно лише підтверджує виникнення необхідності проведення такого огляду.
Водночас фактична відмова ОСОБА_1 від подальшого проходження медичного огляду не усуває обов`язку працівника поліції належним чином визначити та оформити ту форму адміністративного правопорушення, яка, на його думку, була вчинена.
Пунктом 8 Порядку № 1103 передбачено, що у разі відмови водія від проведення огляду у закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а у разі неможливості їх використання у присутності двох свідків, складає протокол, у якому зазначає ознаки сп`яніння та дії водія щодо ухилення від огляду. 
Таке саме правило міститься у пункті 6 розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395: у разі відмови водія від огляду у закладі охорони здоров`я у протоколі повинні бути зазначені ознаки сп`яніння та конкретні дії водія щодо ухилення від проведення огляду. 
Отже, законодавство передбачає чіткий процесуальний алгоритм: якщо водій погоджується з позитивним результатом огляду на місці, відповідальність може ґрунтуватися на такому результаті; якщо водій не погоджується він направляється до закладу охорони здоров`я; якщо після такого направлення водій відмовляється від медичного огляду складається протокол саме за фактом відмови із зазначенням дій щодо ухилення.
Працівники поліції у цій справі зазначеного розмежування не дотрималися.
Незважаючи на встановлену ними подальшу відмову ОСОБА_1 від медичного огляду, протокол серії ЕПР1 № 586240 було складено за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та порушення підпункту «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України.
У протоколі не викладено обвинувачення у відмові від огляду, не зазначено порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, не описано конкретних дій водія щодо ухилення від огляду в закладі охорони здоров`я та не визначено цю відмову як фактичну підставу притягнення до адміністративної відповідальності.
Відтак матеріали справи свідчать про невідповідність між фактичним розвитком процедури після висловлення незгоди з результатом огляду та змістом адміністративного обвинувачення, сформульованого у протоколі.
Суд першої інстанції, встановивши, що після висловлення незгоди з результатом 0,65 проміле ОСОБА_1 відмовився від огляду в закладі охорони здоров`я, фактично використав цю відмову як додаткове підтвердження обґрунтованості результату огляду на місці.
Такий підхід не відповідає змісту частини першої статті 130 КУпАП, оскільки відмова від огляду не є доказом перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, а становить самостійне адміністративне правопорушення, відповідальність за яке настає незалежно від того, чи перебувала особа фактично у стані сп`яніння.
Подальша відмова від медичного огляду не може замінити відсутній медичний висновок і не може бути використана для доведення того фактичного обвинувачення, яке викладене у протоколі.
Апеляційний суд також звертає увагу, що суд не уповноважений самостійно змінювати фактичну сторону адміністративного обвинувачення, доповнювати протокол істотними обставинами або замість органу, який склав протокол, визначати іншу форму об`єктивної сторони правопорушення.
Те, що керування у стані сп`яніння та відмова від огляду передбачені однією частиною статті 130 КУпАП і мають однакову санкцію, не усуває відмінності між ними та не надає суду права замінити одне обвинувачення іншим.
Йдеться не про уточнення юридичної кваліфікації незмінних фактичних обставин, а про заміну самого діяння, яке ставиться особі у вину: замість керування у підтвердженому стані алкогольного сп`яніння відмова від виконання вимоги пройти огляд у закладі охорони здоров`я.
Така зміна потребувала б установлення інших обставин, оцінки іншого комплексу доказів та надання особі можливості будувати захист саме від обвинувачення у відмові, зокрема оспорювати зміст пред`явленої вимоги, порядок направлення, законність процедури, факт усвідомленої відмови та конкретні дії, які розцінювалися як ухилення.
Європейський суд з прав людини у справі «Фігурка проти України», яка стосувалася провадження за статтею 130 КУпАП, звернув увагу на необхідність збереження безсторонньої ролі суду в адміністративному провадженні та недопустимість фактичного перебрання ним функції підтримання обвинувачення за відсутності сторони обвинувачення. 
У справі «Карелін проти Росії» Європейський суд з прав людини також зазначив, що відсутність сторони обвинувачення створює ризик того, що суд буде змушений виконувати функції, притаманні обвинуваченню, що може поставити під сумнів його об`єктивну безсторонність. 
Отже, усунення недоліків протоколу шляхом самостійного формування судом нового фактичного обвинувачення означало б вихід за межі судової функції та поставило б суд у становище органу, який одночасно формує обвинувачення, збирає відсутні елементи його обґрунтування та вирішує питання про винуватість особи.
Апеляційний суд враховує, що матеріали відеофіксації підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом до моменту спілкування з працівниками поліції, а тому доводи щодо відсутності самого факту керування не є визначальними для вирішення цієї справи.
Так само повідомлення працівника поліції про наявність запаху алкоголю з порожнини рота могло бути достатньою підставою для пропозиції пройти огляд, однак наявність зовнішньої ознаки сп`яніння не є самостійним доказом фактичного перебування особи у стані алкогольного сп`яніння.
Зазначені в акті огляду ознаки у виді запаху алкоголю з порожнини рота, вираженого тремтіння пальців рук та різкої зміни забарвлення шкірного покриву могли обґрунтовувати необхідність проведення огляду, проте не замінюють результату огляду, проведеного у передбаченому законом порядку.
Апеляційний суд також ураховує, що показник спеціального технічного засобу становив 0,65 проміле, тобто перевищував допустимий цифровий показник, однак навіть за умови відсутності сумнівів у технічній справності приладу, чинності документів про його відповідність та правильності здійснення тесту цей результат не усуває правового значення висловленої водієм незгоди.
Після такої незгоди закон імперативно передбачав проведення огляду у закладі охорони здоров`я, а тому технічні характеристики приладу, наявність документів про повірку та правильність окремих дій під час здійснення видиху не можуть замінити відсутній результат медичного огляду.
У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги щодо технічної документації на спеціальний технічний засіб, обсягу спеціальної підготовки працівників поліції та окремих порушень під час проведення первинного тестування не потребують вирішального правового значення, оскільки навіть за умови відхилення цих доводів обвинувачення у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння не підтверджене завершеною процедурою огляду після висловлення водієм незгоди.
Водночас недоліки акту огляду додатково підтверджують відсутність безсумнівної та належно зафіксованої згоди ОСОБА_1 з результатом 0,65 проміле.
Зокрема, письмовий зміст протоколу, у якому ОСОБА_1 власноруч зазначив про незгоду з показниками приладу, узгоджується з фактом оформлення направлення до закладу охорони здоров`я та має оцінюватися у сукупності з відеозаписом, а не ігноруватися через наявність у матеріалах акта огляду.
Будь-які неясності щодо того, чи містить акт належне підтвердження згоди водія, не можуть тлумачитися проти особи, оскільки саме уповноважений орган був зобов`язаний забезпечити чітке та однозначне документування кожної стадії процедури.
Наявність у матеріалах справи направлення до закладу охорони здоров`я без заповненого результату та відсутність висновку лікаря свідчать, що медичний етап установлення стану сп`яніння завершений не був.
Разом із тим відомості про подальшу фактичну відмову ОСОБА_1 від огляду не були покладені в основу належним чином сформульованого протоколу про відмову та не можуть бути використані судом для виправлення змісту вже складеного протоколу за іншим діянням.
Таким чином, у матеріалах справи належними та допустимими доказами не доведено ту форму адміністративного правопорушення, яка була поставлена ОСОБА_1 у вину, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння з порушенням підпункту «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України.
Після отримання результату 0,65 проміле ОСОБА_1 висловив незгоду з показниками спеціального технічного засобу, у зв`язку із чим відповідно до частини третьої статті 266 КУпАП питання щодо наявності або відсутності стану алкогольного сп`яніння мало бути вирішене за результатом огляду у закладі охорони здоров`я.
Медичний висновок про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння у матеріалах справи відсутній.
Установлена матеріалами подальша відмова від проходження огляду у закладі охорони здоров`я могла бути підставою для складення іншого за своїм фактичним змістом протоколу за відмову від огляду, однак відповідного адміністративного обвинувачення щодо ОСОБА_1 сформульовано не було.
Суд першої інстанції, використавши подальшу відмову від медичного огляду для підтвердження керування у стані алкогольного сп`яніння, неправильно застосував норми матеріального права та фактично поєднав дві самостійні форми правопорушення, передбачені частиною першою статті 130 КУпАП.
Апеляційний суд не вправі самостійно змінити обвинувачення з керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння на відмову від проходження огляду, оскільки така зміна стосувалася б не лише правової оцінки, а й фактичної суті діяння, яке ставиться особі у вину.
Водночас цей висновок не є висновком апеляційного суду про наявність або відсутність у діях ОСОБА_1 іншої альтернативної форми правопорушення відмови від проходження огляду, оскільки таке обвинувачення не було сформульоване у протоколі та не становило предмет судового розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП розпочате провадження підлягає закриттю у разі відсутності події або складу адміністративного правопорушення. 
З огляду на те, що склад адміністративного правопорушення у формі керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння не доведений у визначеному законом порядку, постанова суду першої інстанції не може бути визнана законною та обґрунтованою.
Відповідно до статті 294 КУпАП за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі, а постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Керуючись статтями 245, 247, 251, 252, 266, 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єфімік Олена Олександрівна, задовольнити.
Постанову Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, яке було поставлено йому у вину.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.В. Желепа