ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 333/2123/26 | Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/953/26 | Доповідач - Хома М.В.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року, ухвалене суддею Позняком В.М. у цивільній справі №333/2123/26 за позовом Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 8 458,00 грн надміру виплаченої компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Позов обгрунтовано тим, що 12 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення із заявою №1549 про призначення компенсації як особі, яка здійснює догляд на непрофесійній основі за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій відповідно до висновку №1811 від 9 червня 2023 року рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Рішенням Управління від 29 червня 2023 року ОСОБА_1 призначено компенсацію за догляд з 1 червня 2023 року до 31 грудня 2023 року, а з 1 січня 2024 року у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму її розмір становив 1 077,50 грн на місяць.
Під час проведення верифікації державних виплат у квітні 2024 року Департаментом встановлено, що ОСОБА_1 з 14 вересня 2022 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа у місті Тернополі. Зазначена обставина свідчить про невідповідність місця фактичного перебування відповідача місцю надання соціальних послуг з догляду у місті Запоріжжі.
Рішенням Департаменту від 2 квітня 2024 року виплату компенсації ОСОБА_1 припинено з 1 червня 2023 року у зв`язку з виявленою розбіжністю між місцем надання соціальних послуг та місцем перебування відповідача.
За розрахунком позивача за період з червня 2023 року до березня 2024 року ОСОБА_1 надміру виплачено 8 458,00 грн. Листом від 16 квітня 2024 року №04.01-06/2858 відповідачу запропоновано добровільно повернути зазначену суму, однак кошти повернуті не були.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради просить заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції неправильно оцінив довідку внутрішньо переміщеної особи як суто формальну обставину. Така довідка є офіційним документом, який засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи, а перебування ОСОБА_1 на обліку в місті Тернополі унеможливлювало фактичне, щоденне та безперервне надання ним соціальних послуг з догляду за ОСОБА_2 у місті Запоріжжі.
Зазначає, що при поданні заяви ОСОБА_1 був письмово ознайомлений з обов`язком повідомляти орган соціального захисту про зміни обставин, які впливають на виплату компенсації, однак не повідомив про перебування на обліку як внутрішньо переміщена особа в іншому регіоні. На переконання Департаменту, така поведінка свідчить про недобросовісність відповідача та є підставою для стягнення коштів відповідно до пункту 19 Порядку №859 і статей 1212, 1215 ЦК України.
Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини щодо принципу належного урядування, оскільки Департамент не допустив рахункової чи процедурної помилки, а виплату призначено внаслідок приховування відповідачем свого статусу внутрішньо переміщеної особи.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
Відповідно до висновку №1811 від 9 червня 2023 року, наданого ТОВ «Багатопрофільна клініка Святого Миколая», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
12 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення із заявою №1549 про призначення компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі за ОСОБА_2 . Із заяви про призначення компенсації вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з обов`язком повідомляти орган соціального захисту населення про зміну обставин, які можуть вплинути на призначення та виплату компенсації.
13 червня 2023 року відповідальними особами структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району складено акт обстеження сім`ї №116, відповідно до якого ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 разом із онуком ОСОБА_1 , його дружиною та правнуками та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Рішенням Управління соціального захисту населення від 29 червня 2023 року ОСОБА_1 призначено компенсацію за надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі на період з 1 червня 2023 року до 31 грудня 2023 року. З 1 січня 2024 року розмір компенсації збільшено до 1 077,50 грн на місяць у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму.
Згідно з відомостями державного електронного інформаційного ресурсу — Реєстру внутрішньо переміщених осіб, ОСОБА_1 з 14 вересня 2022 року отримав довідку внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку у м. Тернополі Тернопільської області.
Рішенням Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради від 2 квітня 2024 року виплату компенсації ОСОБА_1 припинено з 1 червня 2023 року у зв`язку з виявленою розбіжністю між місцем надання соціальних послуг та місцем його перебування.
Згідно з розрахунком надміру виплачених коштів, складеним позивачем, за період з червня 2023 року до березня 2024 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію на загальну суму 8 458,00 грн, яку Департамент вважає надміру виплаченою.
Повідомленням Департаменту від 16 квітня 2024 року №04.01-06/2858 ОСОБА_1 запропоновано добровільно повернути надміру виплачені кошти компенсації, однак зазначені кошти повернуті не були.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.
За змістом частини першої статті 6 Закону України «Про соціальні послуги» фізичні особи можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без здійснення підприємницької діяльності членам своєї сім`ї, які спільно з ними проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки і належать до визначених законом категорій осіб, які потребують такого догляду.
Частиною сьомою статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» передбачено виплату компенсації за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.
Механізм призначення і виплати такої компенсації визначено Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №859 (далі - Порядок №859).
За пунктом 1 Порядку №859 компенсація призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі особі із числа членів своєї сім`ї, з якою вона спільно проживає, пов`язана спільним побутом, має взаємні права та обов`язки.
Відповідно до пункту 3 Порядку №859 компенсація призначається і виплачується уповноваженим органом за місцем проживання або перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Пунктом 9 Порядку №859 передбачено, що якщо фізична особа надає соціальні послуги за місцем проживання або перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, але має інше зареєстроване місце проживання, уповноважений орган перевіряє відомості щодо неотримання такою фізичною особою компенсації за зареєстрованим місцем проживання. Отже, сама по собі відмінність зареєстрованого місця проживання особи, яка здійснює догляд, від місця проживання особи, яка потребує догляду, не виключає можливості призначення компенсації.
Згідно з пунктом 10 Порядку №859 компенсація призначається на 12 місяців і виплачується щомісяця.
Відповідно до пункту 11 Порядку №859, у редакції, чинній у період виникнення спірних правовідносин, виплата компенсації припиняється, зокрема, у разі зміни місця проживання або перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, чи фізичної особи, яка надає соціальні послуги.
При цьому для підтвердження факту спільного проживання з особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та здійснення догляду за нею Порядок №859 передбачає складення фахівцями уповноваженого органу акта про проведення обстеження сім`ї.
Пунктом 19 Порядку №859 встановлено, що суми компенсації, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку фізичної особи, яка надає соціальні послуги, через подання документів із завідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, які впливають на призначення і виплату компенсації тощо, стягуються відповідно до законодавства. Якщо фізична особа добровільно не повернула надміру виплачені їй суми, вони стягуються у судовому порядку.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Разом з тим пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18) зазначила, що стаття 1215 ЦК України передбачає два винятки із загального правила про неповернення грошових сум, наданих фізичній особі як засіб до існування: якщо виплата є результатом рахункової помилки особи, яка її проводила, або у разі недобросовісності набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування рахункової помилки і недобросовісності покладається на платника відповідних грошових сум.
У постанові від 27 червня 2019 року у справі №607/57/17-ц (провадження №61-27538св18), Верховний Суд виходив із того, що самі по собі факти періодичного перебування особи поза місцем проживання не свідчать про нездійснення нею відповідного догляду, якщо органом соціального захисту не доведено протилежного.
У постанові від 3 грудня 2019 року у справі №672/661/17 (провадження №61-7959св18) Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про повернення соціальної допомоги необхідно встановити, чи саме приховування особою певної інформації спричинило надмірну виплату коштів. Якщо причинного зв`язку між неповідомленням відомостей і надмірною виплатою не встановлено, правові підстави для стягнення коштів відсутні.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. 
Отже, у цій справі саме на Департамент покладено обов`язок довести обставини, які свідчать про недобросовісність ОСОБА_1 , зловживання з його боку або подання ним завідомо неправдивих відомостей, що спричинили надмірну виплату компенсації.
Встановивши, що належних і допустимих доказів таких обставин матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 8 458,00 грн виплаченої компенсації.
Як встановлено судом, довідку внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 отримав 14 вересня 2022 року, тобто більш ніж за вісім місяців до звернення 12 червня 2023 року із заявою про призначення компенсації. 
Отже, сам факт перебування відповідача на обліку як внутрішньо переміщеної особи не є обставиною, яка виникла або змінилася після призначення йому компенсації та про яку він повинен був повідомити як про подальшу зміну обставин у розумінні пункту 11 Порядку №859.
Водночас безпосередньо після звернення ОСОБА_1 із заявою, 13 червня 2023 року відповідальними особами структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району було складено акт обстеження сім`ї №116, відповідно до якого ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 , яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Акт підписано як відповідальними працівниками позивача, так і ОСОБА_1 особисто. 
Саме після перевірки поданих документів та встановлення факту спільного проживання рішенням від 29 червня 2023 року ОСОБА_1 призначено компенсацію.
Таким чином, на момент призначення компенсації уповноваженим органом було перевірено одну з визначальних умов її призначення - спільне проживання особи, яка надає соціальні послуги, з особою, яка потребує догляду. 
Наявний у матеріалах справи акт обстеження сім`ї 13 червня 2023 року, складений у часі пізніше від дати взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщеної особи, безпосередньо підтверджує його спільне проживання з ОСОБА_2 у м. Запоріжжі на час вирішення питання про призначення компенсації.
Департамент не надав доказів того, що у період з червня 2023 року до березня 2024 року ОСОБА_1 фактично постійно перебував у м. Тернополі, не проживав разом із ОСОБА_2 у м. Запоріжжі або не здійснював за нею догляду.
Не подано також доказів проведення повторного обстеження, встановлення факту відсутності відповідача за місцем надання соціальних послуг, отримання ним компенсації за іншим місцем проживання чи будь-яких інших обставин, які б спростовували відомості акта №116 від 13 червня 2023 року.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що сама по собі довідка внутрішньо переміщеної особи та перебування ОСОБА_1 на відповідному обліку у м. Тернополі не є достатнім доказом його фактичної відсутності у м. Запоріжжі протягом усього спірного періоду та нездійснення ним догляду за ОСОБА_2 .
Колегія суддів також враховує, що Порядок №859 не встановлює перебування особи на обліку як внутрішньо переміщеної особи саме по собі як безумовну підставу для відмови у призначенні компенсації або для повернення вже виплачених сум. 
Для стягнення коштів відповідно до пункту 19 цього Порядку необхідним є встановлення зловживання, подання завідомо неправдивих відомостей, приховування юридично значущих обставин або іншої недобросовісної поведінки, яка спричинила надмірну виплату.
Таких обставин позивачем не доведено. Матеріали справи не містять доказів того, що у заяві чи інших документах, поданих для призначення компенсації, ОСОБА_1 зазначив завідомо неправдиві відомості щодо свого фактичного проживання, а сам факт наявності у нього статусу внутрішньо переміщеної особи не спростовує встановленого актом обстеження факту спільного проживання з ОСОБА_2 на час призначення виплати.
Припинення Департаментом виплати компенсації рішенням від 2 квітня 2024 року саме по собі також не свідчить про наявність передбачених пунктом 19 Порядку №859 підстав для стягнення вже виплачених коштів. 
Підстави для припинення подальшої виплати та підстави для повернення раніше отриманих сум не є тотожними: для останнього необхідно довести зловживання або недобросовісність отримувача та причинний зв`язок між такою поведінкою і надмірною виплатою.
Доводи апеляційної скарги про те, що довідка внутрішньо переміщеної особи є офіційним документом, який підтверджує перебування відповідача у м.Тернополі та унеможливлює щоденне і безперервне надання ним догляду у м.Запоріжжі, спростовуються наявним у справі актом обстеження сім`ї №116 від 13 червня 2023 року.
При цьому колегія суддів зазначає, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи підтверджує факт внутрішнього переміщення та взяття особи на відповідний облік. Однак, сама лише наявність такої довідки, без інших доказів, не підтверджує безперервне фактичне перебування особи за зазначеною в ній адресою протягом усього періоду виплати компенсації і не спростовує безпосередньо встановленого актом обстеження факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у м. Запоріжжі з 13 червня 2023 року.
Не заслуговують на увагу і доводи про те, що неповідомлення ОСОБА_1 про перебування на обліку як внутрішньо переміщеної особи саме по собі свідчить про його недобросовісність. Статус внутрішньо переміщеної особи був набутий відповідачем ще до звернення за компенсацією, а апеляційна скарга не містить посилань на конкретний поданий ОСОБА_1 документ, у якому він зазначив завідомо неправдиві відомості про відсутність такого статусу або про своє фактичне місце проживання. Також не доведено, що саме неповідомлення про статус внутрішньо переміщеної особи спричинило призначення компенсації за відсутності права на неї.
При цьому пункт 9 Порядку №859 прямо передбачає можливість надання соціальних послуг за місцем проживання або перебування особи, яка потребує догляду, за наявності в особи, яка надає такі послуги, іншого зареєстрованого місця проживання. Тому сама формальна невідповідність адрес не є достатньою для висновку про відсутність фактичного спільного проживання та догляду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку поданим доказам та правильно застосував норми матеріального права, підстав для скасування заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.
На підставі наведеного та керуючись статтями 141, 367, 369, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуюча          Хома М.В.

Судді           Гірський Б.О.

Костів О.З.