ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року   Справа № 902/1312/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В. ,  суддя Хабарова М.В. 
секретар судового засідання Кульчин Д.А. 

за участю представників сторін:
позивача: Тиховський М.О.
відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу позивача Фермерського господарства «Волд» на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 року (повне рішення складено 29.04.2026 року) у справі №902/1312/25 (суддя Нешик О.С.)

за позовом Фермерського господарства «Волд» 
до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області
про визнання права постійного користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 року у справі №902/1312/25 відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства «Волд» до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 29,60 га з кадастровим номером 0522684000:02:000:0678, яка розташована на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що після укладення договору оренди земельної ділянки площею 29,60 га відбулася трансформація з права постійного користування у право оренди. При цьому, право оренди та право постійного користування є взаємовиключними, а їх державна реєстрація не може існувати одночасно щодо однієї земельної ділянки, оскільки оренда за своєю природою є строковою та платною, що прямо суперечить безстроковості попереднього речового права. 
Укладення договору оренди свідчить про припинення права постійного користування, яке виникло на підставі Державного акта серії ВН №45 у громадянина ОСОБА_1 , що виключає підстави задоволення позову. 
Не погоджуючись із рішенням, позивач Фермерське господарство «Волд» подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника, суд безпідставно не прийняв до уваги, що укладення договору оренди не припиняє право постійного користування, оскільки стаття 141 ЗК України містить вичерпний перелік підстав, жодна з яких не застосовувалася. Крім того, у розпорядженні РДА про оренду пункт про скасування Державного акта взагалі відсутній. У відповідь на звернення апелянта до Держгеокадастру, останній повідомив, що інформація про припинення права відсутня, а сам акт не здавався до архіву і не має відмітки «скасовано». Враховуючи, що акт є чинним, то суд першої інстанції безпідставно позбавив апелянта права на землю та права довічного спадкування земельної ділянки. 
З моменту реєстрації ФГ «Волд» як юридичної особи саме воно набуло прав землекористувача, а голова Дудник В.А. виступає лише його представником, а отже право постійного користування земельною ділянкою зберігається за ФГ «Волд» до моменту ліквідації такої юридичної особи. 
Апелянт наголошує, що відмова у задоволенні позову позбавляє права ФГ «Волд» на викуп спірної земельної ділянки, яке закріплене у Перехідних положеннях ЗК України.
Ухвалою від 20.05.2026 року відкрито апеляційне провадження. Розгляд призначено на 24.06.2026 року о 12:00 год.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Маціщук А.В. судове засідання у справі №902/1312/25 не відбулося.
З метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до ст.32 ГПК України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п.8.4 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №902/1312/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2026 року визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В., суддя Хабарова М.В.
Ухвалою від 25.05.2026 року колегія суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В., суддя Хабарова М.В. прийняла до свого провадження справу №902/1312/25. Розгляд справи призначено на 13.07.2026 року.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року позивач підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та надав пояснення щодо своєї правової позиції. 
Відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомив, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як стверджено матеріалами справи, відповідно до розпорядження представника Президента України «Про створення фермерського господарства «Волд» №172 від 18.12.1992 року, громадянином ОСОБА_1 було створено Селянське (фермерське) господарство «Волд» (а.с.10).
07.12.2001 року на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Могилів-Подільської районної ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 29.12.2000 року, громадянину ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ВН №45 на земельну ділянку 29,60 га на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с.11).
Відповідно до п.1.2 статуту Селянського (фермерського) господарства «Волд», зареєстрованого Могилів-Подільською районною державною адміністрацією за №36 від 29.07.2002 року (далі - Статут) (а.с.14-16), засновник господарства - ОСОБА_1 . Члени господарства: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (п.1.3 Статуту).
За умовами п.2.1 Статуту метою діяльності господарства є здійснення господарської діяльності для отримання прибутку.
Відповідно до п.3.1 господарство є юридичної особою, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку, круглу печатку та штамп зі своїм найменуванням.
Згідно з п.4.1 Статуту у власності господарства можуть бути жилі будинки, квартири, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, сади, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція та доходи від її реалізації, об`єкти інтелектуальної власності, транспортні засоби, переробні цехи та лінії, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення господарства і заняття підсобними промислами.
За умовами п.5.1 Статуту до земель господарства належать, зокрема землі, передані господарству у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідно Державними актами на право приватної власності на землю та постійного користування землею, виданими на ім`я голови господарства.
06.02.2005 року видано Розпорядження «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства із земель запасу Кукавської сільської ради» №49, відповідно до якого ОСОБА_1 була надана земельна ділянка площею 29,60 га ріллі із земель запасу Кукавської сільської ради для ведення фермерського господарства терміном на 49 років (а.с.21).
01.08.2007 року Могилів-Подільська районна державна адміністрація (далі - орендодавець) та громадянин ОСОБА_1 (далі - орендар) уклали договір оренди землі (далі - Договір) (а.с.18-20), за умовами п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (землі запасу), яка знаходиться на території Кукавської сільської ради.
Відповідно до п.2 Договору в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 29,6000 га ріллі.
Договір укладено терміном на 49 (сорок дев`ять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмова орендодавця про намір продовжити його дію (п.8 Договору).
Згідно з п.9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 2368,00 грн або (80 грн/га) ріллі на рік.
Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 3-х денний термін після реєстрації цього договору за актом її прийому-передачі (п.19 Договору).
01.01.2009 року орендодавцем та орендарем укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 01.08.2007 року (а.с.22), відповідно до якого були внесені зміни до п.4 розділу «Орендна плата Договору» та викладено його у новій редакції: «Орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі: 3% нормативної грошової оцінки землі, що становить 5372,70 грн (181,51 грн/га) ріллі на рік». Розмір орендної плати змінено із 01.01.2009 року. 
На виконання наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-10185/15-19-ст від 20.06.2019 року (а.с.24-25), 21.06.2019 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 уклав додаткову угоду №353 про внесення змін до договору оренди землі від 01.08.2007 року (зі змінами згідно договору від 01.01.2009 року) (а.с.23-24), відповідно до якої доповнено Договір новим розділом «Захист персональних даних» та викладено пункти 2, 5, 9 ,11 Договору у новій редакції:
« 2. В оренду передається земельна ділянка площею 29,6000 га. Кадастровий номер 0522684000:02:000:0678»;
« 5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить - 520754,98 грн. П`ятсот двадцять тисяч сімсот п`ятдесят чотири грн. 98 коп.»
« 9. Орендна плата вноситься «орендарем» виключно у грошовій формі незалежно від результатів діяльності орендаря - 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за ріллю - в сумі 41660,40 Сорок одна тисяча шістсот шістдесят грн. 40 коп./рік»;
« 11. Орендна плата вноситься до місцевого бюджету орендарем відповідно до Податкового кодексу України.»
Рішенням №2414 Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського районну Вінницької області 41 сесії 8 скликання від 06.06.2024 року (а.с.26):
- громадянину ОСОБА_1 припинено право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0522684000:02:000:0678 площею 29,6000 га, згідно з договором оренди земельної ділянки укладеного 01.08.2007 року терміном на 49 років, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Вендичанської селищної ради за межами с.Кукавка, за згодою сторін;
- розірвано за взаємною згодою сторін договір оренди землі від 01.08.2007 року терміном на 49 років, укладений Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та громадянином ОСОБА_1 
06.06.2024 року Вендичанська селищна рада та ОСОБА_1 підписали угоду про розірвання договору оренди землі від 01.08.2007 року (а.с.27).
Листом №02-18/979 від 29.11.2024 року (а.с.30) Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського районну Вінницької області повідомила громадянина ОСОБА_1 про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення фермерського господарства в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 припинено право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0522684000:02:000:0678 площею 29,6000 га та розірвано за взаємною згодою договір оренди землі від 01.08.2007 року, укладений Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та громадянином ОСОБА_1 . Зазначено земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності Вендичанської селищної ради.
Крім того, матеріали справи містять лист Відділу №5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин №Д-655/0-0.3,15-875/25-25 від 09.09.2025 року (а.с.29), яким повідомлено, що у місцевому фонді документації із землеустрою наявна технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки площею 29,60 га гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства із земель власності Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.
Також матеріали справи містять лист Головного управління ДПС у Вінницькій області №33/5/02-32-04-01-11 від 05.01.2026 року (а.с.121-125), яким повідомлено, що протягом 2023, 2024 та 2025 років Фермерське господарство «Волд» не декларувало, не нараховувало та не сплачувало земельний податок, в тому числі щодо земельної ділянки площею 29,60 га з кадастровим номером 0522684000:02:000:0678. Натомість у період з 01.01.2023 року по 31.12.2025 року Фермерським господарством «Волд» сплачені наступні суми орендної плати за землю в цілому по Вендичанській територіальній громаді: за 2023 рік - 325347,91 грн; за 2024 рік - 315608,21 грн; за 2025 рік - 333290,46 грн.
Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 року у справі №902/1312/25 відмовлено у задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що у статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 року у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів ст.4 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті - ГПК України), ст.ст.15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст.14 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а у ст.13 Конституції України серед іншого визначено, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого відповідні права здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених межах. 
За змістом ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ч.5 ст.16 та ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Самостійними суб`єктами права власності на землю, згідно статті 80 Земельного кодексу України (ЗК України) - є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Частиною 1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 ЗК України).
Згідно зі ст.7 ЗК України користування землею могло бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Відповідно до положень ч.1 ст.51 ЗК України громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
Приписами ч.1 ст.23 ЗК України передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Частиною 1 ст.93 ЗК України, яка кореспондується з ст.1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.13 Закону України «Про оренду землі»).
У відповідності до ст.24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; додержання державних стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів.
При цьому, орендар земельної ділянки, зокрема, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; а також зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі (ст.25 Закону України «Про оренду землі»).
Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, як підставу позовних вимог визначив наявність у нього права постійного користування земельною ділянкою згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ВН №45 на земельну ділянку 29,60 га на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. Позивач також вказує, що користувачем земельної ділянки є фермерське господарство, якому таке право перейшло в силу закону.
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» (станом на час утворення ФГ), Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ВН №45 на земельну ділянку 29,60 га на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, вказану земельну ділянку видано для ведення селянського (фермерського) господарства. 
Таким чином, враховуючи чинне законодавство станом на дату надання земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалася не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.
Згідно із ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ від 20.12.1991 року після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.
Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Отже, чинним на той час законодавством було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.
19.06.2003 року прийнято Закон України «Про фермерське господарство» №937-ІV, яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.
У статті 1 Закону «Про фермерське господарство» №937-ІV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
За змістом ч.1 ст.5, ч.1 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст.8 Закону України «Про фермерське господарство»).
Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Таким чином, згідно приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
З моменту створення фермерського господарства землекористувачем стає саме юридична особа, а не фізична особа, яка згідно державного акту отримала земельну ділянку у користування.
Положеннями ч.1 ст.92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частини 2 статті 92 цього Кодексу).
За змістом п.6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, який діяв з 01.01.2002 року (момент набрання чинності ЗК України) до 22.09.2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві повинні до 01.01.2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.
Проте, Конституційний Суд України рішенням №5-рп/2005 від 22.09.2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
Громадянину ОСОБА_1 . Державний акт на право постійного користування землею серії ВН №45 на земельну ділянку 29,60 га на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області видано 07.12.2001 року.
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.
За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.
Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.
Зазначена правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 05.11.2019 року у справі №906/392/18. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005.
Так, статтею 141 ЗК України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 23.06.2020 року у справі №922/989/18.
Таким чином, на час надання засновнику Фермерського господарства «Волд» права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина 1 статті 23 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
На час заснування ФГ «Волд» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18.12.1990 року.
Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини 1, 4 та 5 статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина 1 статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина 2 статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина 1 статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини 1 та 6 статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини 1 статті 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що на час створення ФГ «Волд» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини 1 статті 27 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини 1 статті 29 Закону №2009-XII).
Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини 1 статті 40 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини 1 статті 27, частина 2 статті 29, частина 1 статті 88 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.
Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина 1 статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-ХІІ). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20.11.2019 року у справі №368/54/17).
Таким чином, з моменту створення ФГ «Волд» відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки громадянина ОСОБА_1 перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10.04.2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13.11.2019 року (пункти 17-18) у справі №275/82/18, а також у постанові від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.
01.01.2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001 року, згідно з частиною 1 статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25.10.2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
Як уже було зазначено вище: 22.09.2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25.10.2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25.10.2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25.10.2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518)). 
Частиною 5 статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладення 01.08.2007 року Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та громадянином ОСОБА_1 договору оренди землі, виконання сторонами зазначеного договору, свідчить про припинення раніше наданого права користування земельною ділянкою. 
Згідно ст.141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Отже, земельні ділянки, що перебувають у користуванні (у т.ч. постійному), передаються в оренду лише після припинення права постійного користування в порядку, визначеному законом.
Тому використання земельної ділянки на умовах договору оренди розцінюється як добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, що є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.
Враховуючи викладене спростовуються посилання позивача у апеляційні скарзі на неврахування судом першої інстанції того, що укладення договору оренди не припиняє право постійного користування, оскільки стаття 141 ЗК України містить вичерпний перелік підстав, жодна з яких не застосовувалася, а також на відсутність у розпорядженні РДА про оренду пункту про скасування Державного акта.
Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:
- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;
- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);
- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати; 
- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебувала у постійному користуванні, автоматично означає припинення права постійного користування, оскільки ці два види речових прав не можуть існувати одночасно щодо однієї ділянки. 
Чинне законодавство не передбачає можливості одночасного існування права постійного користування та права оренди на одну й ту саму земельну ділянку за однією особою. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав (оренди та права постійного користування) на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Оренда передбачає платність та строковість, що прямо суперечить безстроковості та специфіці податку при постійному користуванні.
Право постійного користування є формою реалізації права на землю, і якщо особа добровільно переходить на умови оренди, вона тим самим виявляє волю на припинення попереднього титулу.
Даний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.11.2021 року у справі №906/620/16, де у п.85 зроблено висновок про те, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.
01.08.2007 Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та громадянином ОСОБА_1 укладено Договір оренди землі, за умовами п.1 якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення (землі запасу), яка знаходиться на території Кукавської сільської ради.
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що після укладення такого договору оренди, відбулась трансформація право постійного користування у право оренди, в результаті якого право постійного користування, яке існувало на підставі виданого громадянину ОСОБА_1 . Державного акта на право постійного користування землею серії ВН №45 на земельну ділянку 29,60 га на території Кукавської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, - припинилось, що виключає підстави визнання такого права за позивачем. 
Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Волд» на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 року у справі №902/1312/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №902/1312/25 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "21" липня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Хабарова М.В.