ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2026 року м.Дніпро Справа № 908/2828/19 (908/837/17)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Паруснікова Ю.Б.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" 

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Сушко Л.М.) від 28.10.2025р. у справі № 908/2828/19 (908/837/17)

за позовом Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна", (юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Спаська, буд. 30-А, адреса для листування: 01601, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 24, 4 поверх)
до відповідача Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор", (69600, м. Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3)
про стягнення 5980000,00 доларів США основного боргу за договором про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008, 1204567,95 доларів США відсотків за користування кредитом
за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор", (69600, м. Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3)
до відповідача (за зустрічним позовом) Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна", (юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Спаська, буд. 30-А, адреса для листування: 01601, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 24, 4 поверх)
про визнання недійсним права вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ІНГ Банк Україна" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" про стягнення 5 980 000,00 доларів США основного боргу за договором про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008 та 1 204 567,95 доларів США відсотків за користування кредитом.
Приватне акціонерне товариство "Запоріжтрансформатор" звернулось з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна" про визнання грошової вимоги за договором про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008 (із змінами та доповненнями), що виникли з підстав несвоєчасного повернення грошових коштів, недійсною.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025р. у справі № 908/2828/19 (908/837/17): 
- первісний позов задоволено повністю;
- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" на користь Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна" 5 980 000,00 доларів США - суму основного боргу за кредитом, 1 204 567,95 доларів США – відсотків за користування кредитом та 240 000,00 грн. судового збору;
- у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Задовольняючи первісний позов у частині стягнення відсотків у сумі 1 204 567,95 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що основна заборгованість за кредитним договором підтверджена, а спірні проценти, хоча й нараховані після закінчення строку кредитування 29.04.2016, підлягають стягненню з огляду на умови абзацу другого пункту 16.3 договору. Пославшись також на принцип свободи договору, місцевий господарський суд дійшов висновку, що сторонами передбачено право Банку на нарахування плати за кредит та/або процентів за неправомірне користування кредитом і після настання прострочення, у зв`язку із чим стягнув спірну суму.
Не погодившись з вказаним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Приватне акціонерне товариство "Запоріжтрансформатор", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 у справі № 908/2828/19 (908/837/17) в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" 1 204 567, 95 доларів США – відсотків за користування кредитом та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна" до Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" про стягнення 1 204 567,95 доларів США – відсотків за користування кредитом.
Апеляційна скарга мотивована тими обставинами, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу спірних нарахувань та помилково застосував положення статті 625 ЦК України до вимоги, заявленої Банком, саме як вимоги про стягнення процентів за користування кредитом.
На думку скаржника, після 29.04.2016 правомірне користування кредитом у розумінні статті 1048 ЦК України припинилося, а отже Банк втратив право продовжувати нараховувати проценти, як плату за користування кредитом. Натомість спірні 1 204 567,95 доларів США, як вбачається, як із розрахунку Банку, так і з висновку судово-економічної експертизи, нараховані саме за період після 29.04.2016.
Апелянт також вказує, що пункт 16.3 договору, попри його розташування у статті 16 "Неустойка", не містить чіткої домовленості сторін про встановлення іншого розміру процентів річних саме як міри відповідальності відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Натомість ця умова передбачає, що після несплати кредиту нарахування відсотків не припиняється, вони визначаються за тією ж відсотковою ставкою та сплачуються згідно зі статтею 12 договору "Відсотки, комісії та платежі". Банк у своєму розрахунку також визначав такі нарахування саме як проценти за користування кредитом.
Окремо апелянт посилається на принцип диспозитивності та стверджує, що вимога про стягнення процентів річних, як відповідальності за статтею 625 ЦК України Банком не заявлялася, тому суд першої інстанції не мав права фактично перетворювати заявлену вимогу про стягнення процентів за користування кредитом на вимогу іншої правової природи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025р. у справі № 908/2828/19 (908/837/17), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 27.05.2026р. о 14:15 год. 
У зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Паруснікова Ю.Б. у відрядженні та неможливістю проведення судового засідання 27.05.2026р., розгляд апеляційної скарги у справі № 908/2828/19 (908/837/17) не відбувся. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.2026р. розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 09.07.2026р. о 16:30 год. 
У судовому засіданні 09.07.2026р. оголошено перерву до 10.09.2026 на 16:30. 
Публічне акціонерне товариство "ІНГ Банк Україна" проти задоволення апеляційної скарги заперечує та посилається на преюдиційне рішення - ухвалу Господарського суду Запорізької області від 23.11.2021 у справі № 908/2828/19, якою грошові вимоги позивача за цим же Договором визнано у повному обсязі. Отже, обставини щодо укладення Договору, настання строку виконання зобов`язання, розміру боргу та нарахування відсотків є преюдиційними і не підлягають повторному доказуванню.
Щодо права нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування позивач вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність права нараховувати відсотки після 29.04.2016. Посилається на умови абз. 2 п. 3 ст. 16 Договору ("Неустойка"), згідно з якими на будь-який кредит, несплачений у належну дату, нарахування відсотків не припиняється і здійснюється за ставкою, що застосовувалася на дату настання випадку невиконання.
Застосовуючи принцип свободи договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України, сторони визначили розмір відсотків за неправомірне користування боргом після спливу строку кредитування (9,48% річних). Більше того, 02.12.2016 (після прострочення) сторони уклали Зміни та Доповнення № 22, зменшивши ставку з 9,48% до 9%, що підтверджує усвідомлення та погодження відповідачем порядку нарахування цих відсотків.
Посилання суду в мотивувальній частині рішення на ст. 625 ЦК України є правовою кваліфікацією спірних правовідносин, а не зміною підстав позову. 
У відповіді на відзив відповідач заперечує проти доводу позивача про преюдиційність ухвали від 23.11.2021.
Апелянт зазначає, що ухвала про визнання окремих кредиторських вимог була постановлена в процедурі банкрутства, ухвала за результатами попереднього засідання у справі № 908/2828/19 не приймалася, а саме провадження у справі про банкрутство в подальшому було закрито. На думку ПрАТ "ЗТР", процедура формування та затвердження реєстру кредиторських вимог не була завершена, у зв`язку з чим результати розгляду окремої заяви Банку не могли наперед визначати вирішення цього позову по суті.
Щодо спірних процентів відповідач повторно наголошує, що пункт 16.3 договору не містить чіткого встановлення процентів саме як відповідальності за ст. 625 ЦК України, оскільки передбачає продовження нарахування тих самих відсотків і прямо відсилає до статті 12 договору, яка регулює проценти за користування кредитом.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.09.2008 між Акціонерним товариством "ІНГ Банк Україна" та Приватним акціонерним товариством "Запоріжтрансформатор" був укладений Договір про надання фінансових послуг №08/037. В подальшому зазначений Договір був викладений в новій редакції від 11.11.2010.
В пункті 2.1. статті 2 Кредитного договору Сторони передбачили, що Заявник погоджується відкрити Боржнику кредитну лінію загальним розміром 30 000 000,00 доларів США.
17.12.2014 Сторони в Договорі (в редакції Змін та Доповнень №17 від 17.12.2014 до Кредитного договору) погодили зменшити розмір кредитної лінії до 29 900 000,00 доларів США.
При цьому, згідно статті 1 "Визначення" Договору про надання фінансових послуг, у визначенні "Лінія" передбачено, що Позивач погодився надавати Відповідачу Фінансові послуги [кредит] в рамках Лінії на умовах, визначених Договором про надання фінансових послуг та Заявкою Відповідача.
Пунктом 6.1 Договору про надання фінансових послуг встановлено, що надання кредиту здійснюється на підставі заявки Позивача.
19 листопада 2015 року Відповідач звернувся до Позивача із заявкою про надання кредиту № 191, відповідно до якої просив надати кредит у розмірі 29 900 000,00 доларів США. При цьому, як видно із зазначеної заявки, Кредит надавався під загальну кредитну ставку у розмірі 9,48% річних і мав бути повернений Відповідачем Позивачеві 18 грудня 2015 року.
На виконання умов Кредитного договору, на підставі Заявки Боржника №191 від 19.11.2016, Заявник надав кредит Боржнику у сумі 29 900 000,00 доларів США.
Факт надання кредиту підтверджується наступними доказами: Заявкою Боржника №191 від 19.11.2015; Меморіальним ордером №27839900 від 19.11.2015; Випискою по особовим рахункам Заявника від 16.08.2018 за період з 11.07.2014 по 10.04.2017.
Факт отримання кредиту не спростовується Боржником.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 "Відсотки, комісії та платежі" Кредитного Договору (в редакції Змін та Доповнень № 3 від 27 січня 2012 року до Кредитного Договору, в редакції Змін та Доповнень № 15 від 26 травня 2014 року та Змін та Доповнень № 22 від 2 грудня 2016 року до Кредитного Договору; копії додаються, додаток № 7), Відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати Позивачу відсотки за користування кредитом відповідно до визначеної відсоткової ставки на дату погашення строкового кредиту.
Відповідно до умов Договору про надання фінансових послуг (в редакції Змін та Доповнень № 15 від 26 травня 2014 року, яка діяла на момент подання Відповідачем Заявки на отримання Кредиту; копія додається), відсоткова ставка за користування Кредитом становила 9,48 % річних. Крім того, зазначений розмір відсотків за користування Кредитом підтверджується і Заявкою Відповідача на отримання Кредиту від 19 листопада 2015 року. 
Разом з тим, 02 грудня 2016 року Позивачем і Відповідачем було підписано Зміни та Доповнення № 22 до Договору про надання фінансових послуг, відповідно до яких сторони погодили зменшити розмір відсотків за користування Кредитом до 9% річних. Дана відсоткова ставка підлягала застосуванню з дати набуття чинності Змінами та Доповненнями № 22, тобто з 02 грудня 2016 року.
Відповідно до пункту 12.2 статті 12 "Відсотки, комісії та платежі" Договору про надання фінансових послуг: "Для Кредитів в USD та/або EUR відсотки розраховуються на основі року у 360 днів та фактичної кількості днів користування Кредитом у відповідному Періоді Нарахування Відсотків (включаючи перший день та за виключенням останнього дня)".
Відповідно до підпункту (іі) пункту 4.1 статті 4 "Термін Лінії" Договору про надання фінансових послуг (в редакції Змін та Доповнень № 19 до Договору про надання фінансових послуг від 09 вересня 2015 року) сторонами договору було визначено, що лінія з надання Кредиту діє до 29 квітня 2016 року включно, що є Датою Закінчення Дії Лінії.
Згідно статті 1 "Визначення" Договору про надання фінансових послуг "Дата Закінчення Дії Лінії" означає день, у який лінія закінчує діяти відповідно до статті 4 Договору про надання фінансових послуг, та в який, якщо інше не встановлено договором, несплачена сума має бути повністю сплачена позичальником.
В той же час, пунктом 4.3 статті 4 "Термін Лінії" визначено, що: "Жодна з дат повернення не може мати місця після Дати Закінчення Дії Лінії, якщо інше не погоджено з Банком".
З огляду на невиконання Відповідачем зобов`язань із повернення Кредиту за Договором про надання фінансових послуг, 15 лютого 2017 року Позивач направив Відповідачеві повідомлення про невиконання договору про надання фінансових послуг, зазначивши про настання "Випадку невиконання" в розумінні статті 15 Договору та оголосивши, що вся заборгованість за Договором про надання фінансових послуг є такою, що підлягає терміновому погашенню до 16 лютого 2017 року.
За доводами Банку, станом на дату Повідомлення про невиконання загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитом становив:
за основною сумою боргу за Кредитом - 29 900 000,00 доларів США;
відсотки за користування Кредитом - 5 626 664,73 доларів США.
Однак, враховуючи вартість наданого Відповідачем забезпечення за Договором про надання фінансових послуг, Позивач вимагав від Відповідача сплатити на його користь лише 80% від суми, вказаної вище, а саме - 28 421 331,78 доларів США, з яких:
за основною сумою боргу за Кредитом - 23 920 000,00 доларів США;
відсотки за користування Кредитом - 4 501 331,78 доларів США.
Також, Позивач попередив Відповідача, що у випадку несплати Відповідачем Кредиту до 16 лютого 2017 року, він буде змушений реалізувати свої права за Гарантією.
Так, підпунктом (b) пункту 17.1 статті 17 "Забезпечення" Договору про надання фінансових послуг (в редакції Змін та Доповнень № 4 до Договору про надання фінансових послуг від 15 червня 2012 року) сторони передбачили, що зобов`язання Відповідача перед Позивачем за Договором про надання фінансових послуг, окрім іншого, забезпечуються банківською гарантією, випущеною ING BankN.V. (ІНГ Банк Н.В.), Нідерланди.
30 січня 2017 року така гарантія № 2016/25 була надана ING Bank N.V., Нідерланди Позивачеві на забезпечення виконання Відповідачем умов Договору про надання фінансових послуг.
Відповідно до умов Гарантії, Гарант взяв на себе зобов`язання протягом строку дії Гарантії до 31 січня 2018 року включно, оплатити будь-яку заборгованість Відповідача, як основну, так і відсотки за користування Кредитом перед Позивачем, яка виникла на підставі Договору про надання фінансових послуг, і не перевищує розмір 29 900 000,00 доларів США. При цьому, Гарант має сплатити заявлений Позивачем розмір заборгованості протягом 3 робочих днів з дня отримання вимоги у вигляді SWIFT - повідомлення з визначеним Гарантією змістом.
16 лютого 2017 року Відповідач не повернув Кредит Позивачеві, і в Позивача виникло право вимоги за Договором про надання фінансових послуг. З огляду на це, Позивач направив Гаранту вимогу (SWIFT-повідомлення) за Гарантією. Цією вимогою Позивач повідомив Гаранта про невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором про надання фінансових послуг, і попросив частково оплатити заборгованість Відповідача у розмірі 80% від розміру Кредиту та відсотків за користування Кредитом, що складає 28 421 331,78 доларів США, а саме:
за Кредитом - 23 920 000,00 доларів США;
відсотки за користування Кредитом -4 501 331,78 доларів США.
На виконання Гарантії, 21 лютого 2017 року Гарант сплатив на користь Позивача часткову заборгованість Відповідача перед Позивачем за Кредитом у розмірі 80%, що складала 28 421 331,78 доларів США (копія виписку з рахунку Відповідача та копія підтвердження Гарантом сплати за Гарантією разом з перекладом додається).
За доводами Банку, станом на дату подання позовної заяви, заборгованість Відповідача за Кредитом та відсотками за Договором про надання фінансових послуг становить 7 184 567,95 доларів США, а саме:
за основною сумою боргу за Кредитом - 5 980 000,00 доларів США;
відсотки за користування Кредитом - 1 204 567,95 доларів США.
08 січня 2020 року на адресу місцевого господарського суду надійшов Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1912/1913-19 від 04 листопада 2019 року, відповідно до якого судовий експерт дійшов наступних висновків:
По першому питанню: "Розрахунок заборгованості ПАТ "ІНГ Банк Україна" станом на 10.04.2017 відповідає умовам Договору про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008 у новій редакції від 11 листопада 2010 року (із змінами та доповненнями) та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором".
По другому питанню: "Документально підтверджується заборгованість за тілом кредиту за Договором про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008 у новій редакції від 11 листопада 2010 року (зі змінами та доповненнями) за заявкою на надання траншу № 191 від 19.11.2015/транш №LD01043373 станом на 10.04.2017 в сумі 5 980 000,00 доларів США".
По третьому питанню: "Документально підтверджується заборгованість за відсотками за Договором про надання фінансових послуг № 08/037 від 24.09.2008 у новій редакції від 11 листопада 2010 року (зі змінами та доповненнями) за заявкою на надання траншу № 191 від 19.11.2015/транш №LD01043373 станом на 10.04.2017 в сумі 1 204 567,95 доларів США".
Предметом апеляційного оскарження є лише нараховані відсотки за користування кредитом у сумі 1 204 567, 95 доларів США, тому відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України в решті рішення не переглядається.
За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Вище встановлено, що банк належним чином виконав свої обов`язки за Кредитним договором і надав позичальнику - відповідачу кредитні кошти, у свою чергу позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором щодо повернення коштів належним чином не виконав.
Підпунктом (іі) пункту 4.1 статті 4 "Термін Лінії" Договору про надання фінансових послуг (в редакції Змін та Доповнень № 19 до Договору) визначено, що Лінія діє до 29 квітня 2016 року включно, що є Датою Закінчення Дії Лінії.
Згідно статті 1 "Визначення" Кредитного договору термін "Дата Закінчення Дії Лінії" означає день, у який Лінія закінчує діяти відповідно до статті 4 Договору, та в який, якщо інше не встановлено договором, Несплачена Сума має бути повністю сплачена Клієнтом. Термін "Несплачені суми" стосовно Кредитів та Овердрафтів означає - Надані Суми. При цьому термін Надані Суми означає усі суми надані Банком та неповернені Клієнтом.
Пунктом 4.3 статті 4 "Термін Лінії" визначено, що: "Жодна з Дат Повернення не може мати місця після Дати Закінчення Дії Лінії, якщо інше не погоджено з Банком. Термін "Дата Повернення" відповідно Договору означає день у який відповідне зобов`язання Клієнта щодо повернення Фінансової Послуги підлягає виконанню. При цьому термін "Дата Повернення Кредиту" означає дату, на яку Кредит має бути погашений, Дата Повернення Кредиту вказується у відповідній Заявці на надання Кредиту, якщо інше не передбачене умовами Договору.
Відсотки, комісії та платежі встановлені статтею 12 Договору про надання фінансових послуг.
Відповідно до абз. 2 ст. 16.3 статті "Неустойка" Кредитного договору сторони визначили, що для уникнення будь-яких сумнівів, на будь-який Кредит та/або Овердрафт, несплачений у належну дату, нарахування відсотків не припиняється, і відсотки нараховуються за відсотковою ставкою, що застосовувалася до такого Кредиту та/або Овердрафту на дату настання Випадку Невиконання, і сплачуються згідно положень Статті 12 даного Договору".
Однак, якщо після закінчення строку кредитування кредит не було повністю повернуто банку, банк, відповідно до ст. 625 ЦК України має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку залишок заборгованості за кредитом, з урахуванням встановленого індексу інфляції (у випадках коли це допускається згідно з законодавством України), а також проценти, у розмірі 30% річних від простроченої суми за весь час прострочення.
Апеляційний суд не погоджується з сумою нарахованих позивачем процентів за користування кредитом – 1 204 567, 95 доларів США, оскільки таке нарахування здійснено поза межами строку кредитування, тобто після 29.04.2016. Ця обставина (нарахування після 29.04.2016) сторонами в апеляційному провадженні по суті не спростована та підтверджується розрахунком Банку і матеріалами економічної експертизи.
У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 наведено висновки, за якими припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.
Твердження сторони про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння стороною правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
З урахуванням зазначених критеріїв колегія суддів оцінює пункт 16.3 договору наступним чином.
Так, пункт 16.3 розміщений у статті 16 договору "Неустойка" та застосовується у випадку, коли кредит не сплачено в належну дату, тобто після порушення позичальником свого обов`язку.
Однак саме по собі структурне розташування цієї умови не є достатнім для висновку, що сторони встановили у ній інший розмір процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Зміст абзацу другого пункту 16.3 полягає у тому, що на кредит, несплачений у належну дату, нарахування відсотків не припиняється, причому такі відсотки нараховуються за тією ж відсотковою ставкою, яка застосовувалася до кредиту на дату випадку невиконання, і сплачуються згідно положень Статті 12 договору.
Отже, вказана умова характеризує відповідне нарахування як продовження раніше існуючого нарахування процентів, а не як виникнення після прострочення нового охоронного зобов`язання зі сплати процентів річних як відповідальності.
Цей висновок додатково підтверджується тим, що пункт 16.3 відсилає до статті 12 "Відсотки, комісії та платежі", яка встановлює порядок сплати процентів за кредитами, визначає відсоткову ставку і періоди їх нарахування та пов`язує розрахунок процентів із фактичною кількістю днів користування кредитом.
Пункт 16.3 також не містить вказівки на проценти річні за прострочення, проценти як відповідальність, проценти за неправомірне користування, частину другу статті 625 ЦК України чи інше, що дозволяло б чітко відмежувати передбачене ним нарахування від процентів за правомірне користування кредитом.
У договорі використовується одна й та сама категорія процентів як до, так і після закінчення строку кредитування. 
Банк керуючись вказаною умовою договору, у розрахунку та позовних вимогах заявляв саме відсотки за користування кредитом, а не виокремлював проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, формулювання пункту 16.3, його зв`язок зі статтею 12 договору та спосіб, у який сам кредитор розрахував спірні платежі, у сукупності не дають підстав вважати, що сторони чітко та однозначно встановили ставку 9,48 % як договірний розмір процентів річних за ч.2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, навіть за наявності сумніву щодо змісту пункту 16.3 він не може бути витлумачений на користь сторони, яка сформулювала відповідну договірну умову. Такий підхід відповідає застосованому Великою Палатою Верховного Суду принципу contra proferentem при розмежуванні процентів за користування кредитом і процентів як відповідальності.
Посилання суду першої інстанції на принцип свободи договору зазначеного висновку не змінює. Свобода договору дозволяє сторонам установлювати договірний розмір відповідальності, однак не змінює об`єктивної правової природи платежу, про що вказано вище. 
Колегія суддів приймає до уваги наявний у справі висновок судово-економічної експертизи № 1912/1913-19, яким документально підтверджено розрахунок 1 204 567,95 доларів США.
Проте, встановлення арифметичної правильності розрахунку та його відповідності первинним бухгалтерським документам не є тотожним встановленню правової підстави для нарахування відповідної суми.
Питання, чи є нарахування після завершення строку кредитування процентами за статтею 1048 ЦК України або мірою відповідальності за статтею 625 ЦК України та чи містить договір належну домовленість про розмір такої відповідальності, є питаннями права, вирішення яких належить виключно до компетенції суду.
Посилання Банку на те, що під час розгляду кредиторських вимог у справі № 908/2828/19 (ухвала Господарського суду Запорізької області від 23.11.2021) суди вже підтвердили правомірність нарахування процентів після закінчення строку кредитування, колегія суддів також відхиляє. 
За змістом частини четвертої статті 75 ГПК України преюдиційне значення мають обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Водночас висновок про те, чи є певне нарахування процентами за правомірне користування кредитом у розумінні статті 1048 ЦК України або процентами як мірою відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України, є питанням правової кваліфікації, а не встановленим фактом, який є преюдиційним.
Тому преюдиційними для цієї справи можуть бути факти укладення Договору, отримання кредиту, його неповернення, настання відповідних дат, укладення додаткових угод тощо, однак не правовий висновок про належну кваліфікацію процентів.
Банк у відзиві наводить доводи, що 02.12.2016, тобто вже після закінчення 29.04.2016 строку кредитування, сторонами укладено Зміни та Доповнення № 22 до Договору, якими процентну ставку було зменшено з 9,48 % до 9 % річних. На думку позивача, оскільки відповідні зміни внесено після закінчення строку кредитування, відповідач усвідомлював існування обов`язку зі сплати саме таких процентів та погоджувався з їх нарахуванням.
На переконання апеляційного суду, сама по собі ця обставина не є достатньою для висновку про погодження сторонами процентів річних, як міри відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Визначальним є не лише момент укладення відповідної угоди, а передусім зміст домовленості сторін та правова природа платежу, розмір якого вони змінили.
Як вбачається зі встановлених судом обставин, Змінами та Доповненнями № 22 сторони погодили зменшити до 9 % річних, як розміру відсотків за користування Кредитом.
Сам Банк у відзиві зазначає, що Зміни та Доповнення № 22 стосувалися пункту 12.1 статті 12 Договору "Відсотки, комісії та платежі", тобто положення, яким врегульовано сплату відсотків за користування кредитом.
Отже, із наведеного не вбачається, що Змінами та Доповненнями № 22 сторони змінили пункт 16.3 Договору, доповнили його умовою про відповідальність за прострочення, визначили окрему ставку процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України або іншим чином прямо відмежували проценти після прострочення від процентів за правомірне користування кредитом.
Відтак укладення 02.12.2016 додаткової угоди не могло відновити для позичальника можливість правомірно користуватися кредитом після 29.04.2016 та не змінило правової природи правовідносин сторін, які після спливу строку кредитування набули охоронного характеру.
Також, зі Змін та Доповнень № 22 не вбачається, що відповідач визнає обов`язок сплачувати після закінчення строку кредитування проценти саме як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача 1 204 567,95 доларів США відсотків за користування кредитом не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення в частині задоволення первісного позову про стягнення 1 204 567,95 доларів США відсотків за користування кредитом підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з новим пропорційним розподілом судового збору за позов; в іншій частині рішення слід залишити без змін.
Згідно ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, сплачений за її подання судовий збір слід стягнути з позивача на користь відповідача.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025р. у справі № 908/2828/19 (908/837/17) – задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025р. у справі № 908/2828/19 скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 1 204 567,95 доларів США та розподілу судового збору.
Прийняти у цій частині нове рішення.
Відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 1 204 567,95 доларів США.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" (69600, м. Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3, код ЄДРПОУ 00213428) на користь Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна" (юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Спаська, буд. 30-А, код ЄДРПОУ 31684818) судовий збір за подання позову у сумі 199 761 (сто дев`яносто дев`ять тисяч сімсот шістдесят один) грн. 49 коп. 
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ІНГ Банк Україна" (юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Спаська, буд. 30-А, код ЄДРПОУ 31684818) на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" (69600, м. Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 3, код ЄДРПОУ 00213428) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 288 000 (двісті вісімдесят вісім тисяч) грн. 00 коп.
Видачу наказів, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 16.09.2026

Головуючий суддя А.Є. Чередко  

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков